Постанова
Іменем України

11 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 756/9482/20
провадження № 61-9554св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. А.,

учасники справи за позовом  ОСОБА_1 : 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач- ОСОБА_2 ,

учасники справи за позовомОСОБА_2 :
позивач - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка підписана представником  ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року (повне судове рішення складено 23 червня 2025 року) в складі колегії: Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

Історія справи
Короткий зміст позовів

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 12 серпня 2005 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , який станом на день звернення не розірвано.

Під час шлюбу у сторін народилась донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

За час шлюбу сторонами придбано:
квартиру АДРЕСА_1 , 
нежитлове приміщення АДРЕСА_2 (офісне приміщення) по АДРЕСА_2 , 
квартиру АДРЕСА_3 , 
гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2» за адресою АДРЕСА_11, 
нежитлові приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 346) (в літ. А) по АДРЕСА_4 , 
транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , 
транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 .

Оскільки придбане майно є їх спільною власністю, ОСОБА_1 просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину указаного майна.

ОСОБА_1 просив:
визнати за ним право власності на 1/2 частку нерухомого майна, а саме квартири, реєстраційний номер 35818118, за адресою: АДРЕСА_5 ;
визнати за ним право власності на 1/2 частку нерухомого майна, а саме квартири, реєстраційний номер 163372658000, за адресою: АДРЕСА_6 ;
визнати за ним право власності на 1/2 частку нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення, реєстраційний номер 346352080000, за адресою: АДРЕСА_2 ;
визнати за ним право власності на 1/2 частку нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення, реєстраційний номер 109111880000, за адресою: АДРЕСА_4 , приміщення 1-7;
визнати за ним право власності на 1/2 частку нерухомого майна, а саме гаражу, за адресою: м. Київ, гаражний кооператив Полярна 10, гараж № НОМЕР_1 ;
визнати за ним право власності на 1/2 частку рухомого майна, а саме автомобілю Toyota Hіghlander, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2016 року випуску;
визнати за ним право власності на 1/2 частку рухомого майна, а саме автомобілю Opel Vivaro, реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2010 року випуску.

У серпні 2020 року ОСОБА_2 подала до ОСОБА_1 позовну заяву про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 з 12 серпня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , шлюбні стосунки сторони припинили в жовтні 2018 року та не ведуть спільне господарство з вересня 2019 року. 

Під час шлюбу у сторін народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У шлюбі ними придбано:
квартиру АДРЕСА_1 , 
квартиру 

АДРЕСА_2 , 
гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2» за адресою: АДРЕСА_11, 
нежитлові приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 346) (в літ. А) по АДРЕСА_4 , 
транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , 
транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 .

Оскільки між сторонами склався певний порядок користування придбаним майном, донька перебуває на її утриманні, а також те, що квартира АДРЕСА_2 хоча і була набута ними у шлюбі, однак після припинення сумісного проживання ОСОБА_2 провела ремонт цієї нерухомості, змінила її режим на нежитлове приміщення, що призвело до зміни її вартості, в подальшому використовує це приміщення та нежитлове приміщення із № 1 по № 7 (групи приміщень № 346) (в літ. А) по АДРЕСА_4 для підприємницької діяльності, ОСОБА_2 просила поділити майно між нею та ОСОБА_1 :
визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , нежитлові приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 346) (в літ. А), розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 та,
визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_10 , гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», що розташований за адресою АДРЕСА_11, транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року:
цивільну справу № 756/9929/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - об`єднано в одне провадження;
присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - № 756/9482/20.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року:
позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_2 задоволено частково;
в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 : визнано право власності на квартиру АДРЕСА_3 ; транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 ; на 1/2 частину нежитлових приміщень з № 1 по № 7 (групи приміщень № 346) (в літ. А) по АДРЕСА_4 ; 1/2 частину групи нежитлових приміщень АДРЕСА_2 (офісне приміщення) по АДРЕСА_2 . Залишено право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_10 ; 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», що розташований за адресою АДРЕСА_11 ;
в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 : визнано право власності на транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 ; квартиру АДРЕСА_1 ; 1/2 частину нежитлових приміщень з № 1 по № 7 (групи приміщень № 346) (в літ. А) по АДРЕСА_4 ; 1/2 частину групи нежитлових приміщень АДРЕСА_2 (офісне приміщення) по АДРЕСА_2 ; 1/2 частину квартири АДРЕСА_10 ; 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_11 ;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 308 580,04 грн грошової компенсації за різницю у вартості виділеної частки у спільному сумісному майні подружжя;
у іншій частині вимог позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63). Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 27);
оскільки під час розгляду справи установлено, що між сторонами склався сталий порядок окремого користування транспортними засобами, а також квартирою АДРЕСА_3 та квартирою АДРЕСА_1 , що використовуються сторонами для особистого проживання, суд дійшов висновку про його збереження, оскільки за встановлених обставин це слугуватиме найбільш ефективному вирішенню спору між колишнім подружжям та в цілому забезпечить їх особисті потреби, а також відповідатиме принципу процесуальної економії. Решта нерухомості, що набувалась у спільну сумісну власності, на думку суду, не охоплюється межами розумного забезпечення життєвих потреб, а тому підлягає поділу між сторонами шляхом визначення ідеальних часток у цьому майні. При цьому суд враховує, що спірні нежитлові приміщення використовуються з метою отримання прибутку, а тому надання переваги лише одному з подружжя та виділення цієї нерухомості взамін на компенсацію призведе до позбавлення можливості іншого в майбутньому отримувати прибуток від цього майна, що явно не відповідає принципу справедливості;
вирішуючи питання розміру грошової компенсації за різницю у вартості виділеної частки у спільному сумісному майні подружжя суд враховує висновок експертів Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № КСЕ-19/111-21/52223 від 13 червня 2023 року, з урахуванням уточнення експертом ОСОБА_5 цього висновку у судовому засіданні 14 березня 2024 року. Так, згідно висновку експертів КНДКЦ МВС України № КСЕ-19/111-21/52223 від 24 травня 2022 року ринкова вартість виділених ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 складає 2 697 666 грн, транспортного засобу марки «Toyota» моделі «Highlander», д.н.з. НОМЕР_3 , становить 803 215,61 грн, а вартість виділених ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 2 976 100 грн, транспортного засобу марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , 216 201,57 грн. Тобто, вартість майна виділеного в порядку поділу ОСОБА_1 становить 3 500 881,61 грн (2 697 666 грн + 803 215,61 грн). Вартість майна виділеного в порядку поділу ОСОБА_2 становить 3 192 301,57 грн. Таким чином різниця між вартістю виділеного сторонам майна, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 становить 308 580,04 грн (3 500 881,61 грн - 3 192 301,57 грн);
суд відхилив доводи ОСОБА_2 та її представника щодо врахування при поділі майна вартості нежитлового приміщення АДРЕСА_2 до зміни його режиму з жилого на нежитлове та після, оскільки, як було встановлено під час судового розгляду, такі зміни відбувалися без належної згоди іншого співвласника, що не змінює розмір часток сторін у праві власності на це майно, а лише у разі доведеності понесення витрат на це може бути підставою для пред`явлення вимоги про їх компенсування, яку в межах цієї справи ОСОБА_2 не заявляла. Також суд не знайшов підстав для відступлення від рівності часток при поділі спірного майна за вимогою ОСОБА_2 з підстав, передбачених частиною третьою статті 70 СК України, а тому його поділ здійснюється між сторонами в рівних частках.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 квітня 2024 року:
заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Богдан О. О. та представника ОСОБА_1 - адвоката Габрєва В. В. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково;
стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 4 204 грн судового збору;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 614 грн компенсації витрат, пов`язаних з проведенням експертизи;
в іншій частині вимог заяв - відмовлено.

Додаткове рішення мотивоване тим, що:
з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судові витрати у вигляді недоплаченого судового збору за вимогою майнового характеру про поділ майна подружжя, враховуючи ставки судового збору, встановлені статтею 4 Закону України «Про судовий збір» у розмірі 4 204 грн;
з урахуванням сплати ОСОБА_2 15 228 грн. 00 коп. за проведення судової експертизи, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на її користь 7 614 грн (15 228 грн / 2);
оскільки з матеріалів справи вбачається, що обсяг правничої допомоги, наданий сторонам їх представниками у цій справі за своїм обсягом та суттю фактично є однаковим, а саме: консультації, складання позовної заяви, інших процесуальних документів, здійснення представництва інтересів клієнта у судових засіданнях, суд, з урахуванням критерію розумності, справедливості, а також виходячи з результатів розгляду справи, дійшов висновку про покладення цих судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та звільнення їх від обов`язку компенсувати одна одній витрати, пов`язані з одержанням правничої допомоги з підстав, передбачених частиною десятою статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково;
рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року скасовано в частині стягнення компенсації та вирішення вимог про поділ наступного майна подружжя: нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 96,5 кв. м група приміщень 75 в літ «А» по АДРЕСА_2 вартістю 4 160 573 грн, квартири АДРЕСА_10 , загальною площею 42,24 кв. м, вартістю 2 643 012 грн, нежитлових приміщень з №1 по №7 (групи приміщень 346) в літ «А» загальною площею 52,7 кв.м., вартістю 2 443 213 грн, гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2, загальною площею 56,8 кв. м за адресою АДРЕСА_11 вартістю 438 496 грн;
ухвалено по справі в цій частині нове судове рішення, яким у порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 42,24 кв. м, вартістю 2 643 012 грн та нежитлові приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень 346) в літ «А» загальною площею 52,7 кв. м, розташовані у АДРЕСА_4 , вартістю 2 443 213 грн;
у порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 (офісне приміщення) по АДРЕСА_2 , загальною площею 96,5 кв. м, вартістю 4 160 573 грн, а також гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2, загальною площею 56,8 кв. м розташований за адресою АДРЕСА_11 вартістю 438 496 грн;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю вартості нерухомого майна у розмірі 397 868,02 грн;
у іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
як установлено матеріалами справи, сторони у вересні 2019 року припинили ведення спільного господарства й за наслідками проведеної реконструкції квартири АДРЕСА_2 яку розпочато сторонами спільно та завершено ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, було перебудовано у групу нежитлових приміщень АДРЕСА_2 (офісне приміщення) по АДРЕСА_2 , загальною площею 96,5 кв. м. (а.с. 36-40, 54-59, 73-75, 81,82-86 т. 4). Відповідно до матеріалів проведеної по справі експертизи вартість зазначеного нерухомого майна, як нежитлового приміщення, складає у сумі 4 160 573 грн (а. с. 65 т.5). Апеляційний суд відхилив як неприйнятні висновки районного суду про те, що реконструкція приміщення ОСОБА_2 була проведена без згоди іншого співвласника, остільки відповідно до справи, таку реконструкцію сторонами розпочато спільно (а. с. 28-31, т.4), проте після припинення сімейних відносин дійсно завершено нею самостійно (а.с. 73-87 т.4). Між тим, відповідно до мотивувальної частини проведеної по справі судової оціночно-будівельної експертизи визначена вартість указаного нежитлового приміщення, незважаючи на переведення його у нежитловий фонд з 4-х кімнатної квартири, по своїй суті, не є завищеною. Так, експертом установлена його ціна, з урахуванням загальної площі - 96,5 кв.м. у 4 160 573 грн, в той час як придбані сторонами під час шлюбу житлові квартири, які складаються із двох кімнат, визначено в межах 2 600 000 грн, що з урахуванням проведеної реконструкції не свідчить про завищену вартість указаного нерухомого майна (а.с. 64, 65). З урахуванням обставин справи та зібраних доказів, колегія суддів вважала обґрунтованими й належно мотивованими висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав щодо поділу майна сторін шляхом виділення квартири АДРЕСА_3 , вартістю 2 697 666 грн та автомобіля марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску д.н.з. НОМЕР_3 , вартістю 803 215,61 грн у власність ОСОБА_1 , а квартири АДРЕСА_1 , вартістю 2 976 100 грн та автомобіля марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 216 201 грн 57 коп - у власність ОСОБА_2 . Матеріалами справи доведено, що між сторони склався сталий порядок окремого користування зазначеним майном, а тому залишення його у користуванні кожного із них відповідає їх інтересам та забезпечить особисті потреби, не порушуючи прав на користування цим майном. При цьому, підлягає врахуванню і та обставина, що позивачка у зустрічному позові просила про виділення саме у її користування автомобіля марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 . За таких обставин апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду в частині поділу зазначеного рухомого майна;
з висновками районного суду в частині вирішення спору про поділ іншого майна, придбаного сторонами у період шлюбу, апеляційний суд не погодився. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20;
здійснюючи поділ іншого майна подружжя - квартири АДРЕСА_10 , гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», розташованого по АДРЕСА_11 , нежитлових приміщень з № 1 по №7 (групи приміщень № 346) (в літ. А) по АДРЕСА_4 та нежитлового приміщення АДРЕСА_2 (офісне приміщення) по АДРЕСА_2 шляхом визнання за кожним із них право власності в ідеальній частці - по 1/2 частині, районний суд хоча і послався у судовому рішенні, проте належним чином не врахував зазначені висновки Верховного Суду й дійшов помилкового висновку про необхідність залишення спірного майна у спільній частковій власності сторін. Районний суд під час вирішення спору висновки Верховного Суду належно не врахував й частину нерухомого майна подружжя залишив у їх спільному частковому користуванні, що з урахуванням обставин справи та припинення сторонами сімейних відносин, є неприйнятним;
враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що зазначене нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя, остільки набуто сторонами за час шлюбу та є неподільними, а тому підлягає поділу шляхом виділення у власність кожного із них окремих його об`єктів. Як установлено, сторони по справі займаються підприємницькою діяльністю, в ході якої мають потребу в використанні нежитлових приміщень, а тому виділення кожному з них по такому нерухомому майну буде справедливим і відповідатиме їх інтересам. Апеляційний суд відхилив твердження апеляційної скарги про те, що поділу підлягає саме квартира АДРЕСА_2 , яка була придбана сторонами під час шлюбу, а не нежитлове приміщення за наслідками проведеної позивачкою її реконструкції та переоблаштування. При цьому суд виходить з того, що згідно інформації, яка міститься у матеріалах справи, такого об`єкту цивільних прав, як квартира АДРЕСА_2 не існує, остільки зазначене нерухоме майно реконструйовано у нежитлове приміщення, пл. 96,5 кв. м, (офісне приміщення), АДРЕСА_2 (а. с. 87 т.4) та погоджується з висновками районного суду про те, що зазначена обставина не змінює розмір часток сторін у праві власності на це майно, а лише у разі доведеності понесення витрат за наслідками реконструкції може бути підставою для пред`явлення вимог про їх компенсацію;
апеляційний суд вважав за необхідне виділити у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_10 , вартістю 2 643 012 грн та нежитлові приміщення з № 1 по №7 (групи приміщень № 346) (в літ. А) по АДРЕСА_4 , вартістю 2 443 213 грн, а ОСОБА_2 нежитлове приміщення АДРЕСА_2 (офісне приміщення) по АДРЕСА_2 , вартістю 4 160 573 грн. та гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», розташований по АДРЕСА_11 , вартістю 438 496 грн. Апеляційний суд вважав, що поділ зазначеного спільного сумісного майна сторін у такий спосіб, не буде свідчити про вихід за межі позовних вимог, які заявлялися сторонами, а враховує при визначенні варіанту поділу спірного майна доводи сторін щодо способу такого поділу, тому це не є зміною позовних вимог, а є способом вирішення виниклого між сторонами спору.
за наслідками поділу спільного майна сторін, з урахуванням висновків районного суду в частині поділу квартири АДРЕСА_3 та автомобіля «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, які апеляційний суд вважає правильними, вартість виділеного у власність ОСОБА_1 майна становить загальну суму 8 587 106,61 грн (2 697 666 + 803 215,61= 3 500 881,61) + (2 643 012 +2 443 213=5 086 225). Вартість майна в порядку поділу що підлягає виділенню ОСОБА_2 з урахуванням висновків районного суду щодо квартири АДРЕСА_1 , вартістю 2 976 100 грн та автомобіля марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, вартістю 216 201 грн. 57 коп, становить загальну суму 7 791 370,57 грн (2 976 100 +216 20, 57 = 3 192 301,57) + (438 496+ 4 160 573= 4 599 069). Отже, вартість майна, виділеного у порядку поділу у власність ОСОБА_1 становить загальну суму 8 587 106 грн 61 коп, а ОСОБА_2 - 7 791 370,57 грн, у зв`язку з чим різниця в сумі становить 397 868,02 грн (795 736,04:2 = 397 868,02). За таких обставин, розмір грошової компенсації, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за різницю у вартості виділеної частки у їх спільному майні становить 397 868,02 грн, а не 308 580,04 грн, як установив районний суд. З урахуванням конкретних обставин справи, апеляційний суд не вбачав правових підстав до збільшення частки позивачки за зустрічним позовом у спільному майні подружжя;
з огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення грошової компенсації та вирішення вимог про поділ наступного майна подружжя, зокрема, нежитлового приміщення АДРЕСА_2 (офісного приміщення) по АДРЕСА_2 , загальною площею 96,5 кв. м вартістю 4 160 573 грн, квартири АДРЕСА_10 , загальною площею 42,24 кв. м, вартістю 2 643 012 грн, нежитлових приміщень з № 1 по № 7 (групи приміщень 346) в літ «А» загальною площею 52,7 кв. м, вартістю 2 443 213 грн, підлягає скасуванню, а по справі в цій частині необхідно ухвалити нове судове рішення;
за наслідками вирішення спору в означеній частині, апеляційний суд вважав за необхідне поділити майно подружжя шляхом виділення у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 42,24 кв. м, вартістю 2 643 012 грн; нежитлові приміщення з № 1 по №7 (групи приміщень 346) в літ «А» загальною площею 52,7 кв. м, розташовані у АДРЕСА_4 , вартістю 2 443 213 грн, а за ОСОБА_2 - право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 (офісне приміщення), по АДРЕСА_2 , загальною площею 96,5 кв. м, вартістю 4 160 573 грн, а також гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2, загальною площею 56,8 кв. м. розташований за адресою АДРЕСА_11 вартістю 438 496 грн. Окрім цього, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню грошова компенсація за різницю у вартості виділеного нерухомого майна у розмірі 397 868,02 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Аргументи учасників справи

24 липня 2025 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року (повне судове рішення складено 23 червня 2025 року), в якій просила:
скасувати постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року в частині поділу наступного нерухомого та рухомого майна: 
1.Нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , кімнат, загальною площею 90,58 кв. м, житловою площею 63,8 кв.м. Ринкова вартість квартири станом на 01 вересня 2019 року (дата припинення фактично шлюбних відносин) - 1 653 458,00 грн, станом на 10 травня 2023 року в статусі нежиле приміщення -4 160 573,00 грн; 
2.Квартира АДРЕСА_10 , однокімнатна, загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м. - 2 643 012,00 грн; 
3.Нежилі приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №346) (в літ. А) загальною площею 52,7 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , приміщення №1-№7 - 2 443 213,00 грн; 
4.Гаражний бокс № 232 в ГБК «Промінь-2», триповерховий, що розташований за адресою: АДРЕСА_11 . Загальна площа 56,80 кв. м. 438 496,00 грн; 
5.Автомобіль марки «Toyota HIGHLANDER GSU55 6ATТ», державний номер НОМЕР_3 , рік випуску 2016, належить ОСОБА_2 на підставі реалізаційної накладної №АК 00000120 від 24 травня 2016 року вартістю 803 215,61 грн; 
6. Автомобіль марки «Оpel VIVARO» державний номер НОМЕР_5 , 2007 року випуску, власником якого є ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 . Договір купівлі-продажу знаходиться у відповідача. Вартість 216 201,57 грн;
ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити. Здійснити розподіл майна подружжя наступним чином:
виділити у власність ОСОБА_2 наступне нерухоме та рухоме майно: нежитлові приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №346) (в літ. А) загальною площею 52,7 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , приміщення №1-№7 вартістю 2 443 213 грн, в яких вона проводить підприємницьку діяльність; нежитлове приміщення №75 по просп. Оболонському, 40 в м. Києві, 5 кімнат, загальною площею 90,58 кв. вартістю 4 160 573 грн; з яких визнати спільною вартістю 1 653 458, 00 грн, а 2 507 115, 00 грн - її особистою; автомобіль марки «Орel VIVARO» державний номер НОМЕР_5 , 2007 року випуску, власником якого є ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 . Договір купівлі-продажу знаходиться у відповідача. Вартість 216 201,57 грн.
виділити у власність ОСОБА_1 наступне майно: Квартиру АДРЕСА_10 , однокімнатна, загальною площею 42,4 кв. м, житловою площею 18,2 кв. м - 2 643 012,00 грн; гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», триповерховий, що розташований за адресою: АДРЕСА_11 . Загальна площа 56,80 кв. м. 438 496,00 грн; автомобіль марки «Toyota HIGHLANDER GSU55 6AАТ», державний номер НОМЕР_7 , рік випуску 2016, належить ОСОБА_2 на підставі реалізаційної накладної №АК 00000120 від 24 травня 2016 року вартістю 803 215,61 грн;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці вартості майна в розмірі 706 682,96 грн; 
в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити;
вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
постанова апеляційного суду є незаконною і необґрунтованою, висновки суду зроблені без врахування всіх обставин справи. Судом не повно та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, неправильно визначено відповідно до встановлених обставин правовідносини;
невірно встановлено розмір і вартість майна та відповідно помилково визначено розмір компенсації, помилково розділено розмір компенсації, не враховано визнані сторонами обставини щодо часу припинення ведення спільного господарства;
судом апеляційної інстанції виправлено хибне рішення суду першої інстанції, яким спільне сумісне майно подружжя було поділено на ідеальні частки. Відзив на апеляційну скаргу поданий не був і при розгляді справи представник ОСОБА_1 адвокат Габрєв В.В, так і не зазначив свій варіант поділу майна з відповідним мотивуванням;
не можна погодитися з висновком суду про врахування вартості нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , 5 кімнат, загальною площею 90,58 кв. м в розмірі 4 160 573 грн - на час розгляду справи, в порівняні з вартістю 1 653 458 грн станом на час припинення ведення спільного господарства сторонами 01 вересня 2019 року і висновком про те, що вона не є завищеною. Такий висновок суду суперечить доказам у справі - судовій оціночно-будівельній експертизі від 13 червня 2023 року проведеної Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС та самим висновкам суду про те, що ОСОБА_2 самостійно здійснила зміну режим приміщення та добудови для цього;
суд правильно встановив, що подружжя припинило ведення спільного господарства 01 вересня 2019 року. Також судом правильно встановлено, що саме своїми діями, коштами ( зміною прибудинкової території тощо) та власними зусиллями позивачка після 01 вересня 2019 року здійснила зміну режиму житлового приміщення АДРЕСА_2 у нежитлове. Таким чином саме її зусилля, кошти призвели до зміни вартості квартири від 1 653 458 грн в режимі житлового до 4 160 573 грн в режимі не житлового. Тому позивачка наполягає на тому, що враховувати вартість цього приміщення необхідно на час припинення ведення спільного господарства сторонами - інакше остаточна вартість несправедливо впливає на порядок поділу майна.
суд апеляційної інстанції, визнавши, що вартість приміщення АДРЕСА_2 збільшилася завдяки зусиллям позивачки ніяк не врахував це при поділі. Зазначена позиція залишилась незрозумілою, оскільки різниця у вартості об`єктивно значна. Фактично встановлено, що на час поділу майна їй належить у приміщенні АДРЕСА_2 не 1/2 частина, а 4/5 частин , оскільки різниця у вартості 4 160 573, 00 грн - 1 653 458, 00 грн =2 507 115, 00 грн не є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином частка позивачки дорівнює (1 653 458, 00 грн : 2) + 2 507 115 грн (різниця встановлена експертизою) = 826 729, 00 грн + 2 507 115,00 грн = 3 333 844 грн , що відповідає 80% спірного приміщення №75, а частка ОСОБА_1 складає 1653 458, 00 грн : 2 = 826 729 грн, що відповідає 20 %. Таким чином нежитлове приміщення №75 на час поділу майна належить 4/5 частини ОСОБА_2 і 1/5 частина ОСОБА_1 , що і було встановлено судом і не спростовано відповідачем та підтверджено експертом. Такий несправедливий розподіл вплинув на розрахунок суду вартості майна, що виділяється, тобто у спільне майно пораховано те, до чого ОСОБА_1 не мав відношення, не приймав участі у збільшенні вартості і лише отримує результати роботи колишньої дружини. В такому випадку не можна погодитися із висновком суду про поділ автомобілів. Суд зазначив, що проводить такий поділ , враховуючи первісні позовні вимоги позивачки. При цьому треба врахувати, що вимоги ОСОБА_2 в позовній заяві потрібно розглядати у сукупності нерухомого та рухомого майна, а не так, що суд ділив нерухоме майно на власний розсуд, а рухоме посилаючись на її вимоги. В тому разі, якщо суд змінює порядок поділу, то і необхідно зазначити, чому саме кращий і дорожчий автомобіль марки «Toyota HIGHLANDER GSU55 6АТ», державний номер НОМЕР_8 , рік випуску 2016 залишає ОСОБА_1 , у якого довгий час не було грошей навіть на аліменти та зміну режиму квартири АДРЕСА_2 , а автомобіль меншої вартості виділив ОСОБА_2 , яка самотужки виховує неповнолітню дитину і в примусовому порядку стягує аліменти і при цьому розмір компенсації визначає невірно. Суд не з`ясовував у ОСОБА_1 можливість виплати ним компенсації, натомість ОСОБА_2 постійно зазначала в суді першої та апеляційної інстанції про бажання та можливість виплати компенсації нею ОСОБА_1 ;
суд помилково виділив майно ОСОБА_2 на загальну суму 8 587 106, 61 грн. і ОСОБА_2 7 791 370,57 грн, при цьому в її частину повністю враховано вартість нежитлового приміщення № АДРЕСА_2 у рівних частках в ціні 4 160 573 грн., з яких 4/5 частин належать позивачці;
рішення суду першої інстанції в частині поділу квартир, в яких сторони проживають довгий час, а саме квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_3 не оскаржувалося, оскільки сторони проживають в цих квартирах і їх такий поділ влаштував. Позивачка просила суд апеляційної інстанції про поділ решти майна;
донька ОСОБА_6 знаходиться на вихованні позивачки, відповідач ніякої участі у вихованні дитини не приймає з вересня 2019 року (часу припинення ведення сторонами спільного господарства), аліменти стягнуто рішенням Оболонського районного суду м. Києва у 2025 році;
на погляд позивачки, майно справедливо буде поділено наступним чином, про що вона просить суд: виділити ОСОБА_2 у власність:- нежитлові приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №346) (в літ.А) загальною площею 52,7 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 -№7 вартістю 2 443 213 гри., в яких вона проводить підприємницьку діяльність нежитлове приміщення №75 по АДРЕСА_2 , 5 кімнат, загальною площею 90,58 кв. вартістю 4 160 573 грн; з яких визнати спільною вартістю 1 653 458,00 грн., а 2 507 115, 00 грн - її особистою, При такому розподілі всього нерухомого майна з квартирами, що поділені рішенням суду складає ОСОБА_2 1 653 458, 00 грн +2 443 213, 00 грн + 2 976 100, 00 грн=7 072 771 грн. Виділити ОСОБА_1 : гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», триповерховий, що розташований за адресою: АДРЕСА_11 . Загальна площа 56,80 кв. м. вартістю 438 496 грн; квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 42,24 кв.м, вартістю 2 643 012 грн., ОСОБА_1 з врахуванням квартири, що виділена судом 1 інстанції складає : 438 496, 00 грн + 2 643 012 грн +2 697 666, 00 грн - 5 779 174 грн;
саме з врахуванням такого розподілу пропонувалось поділити автомобілі ОСОБА_1 автомобіль марки «Toyota HIGHLANDER GSU55 6АТ», державний номер НОМЕР_3 вартістю 803 215, 61 грн і загальна сума його майна становитиме 5 779 174, 00 грн. + 803 215,61 грн = 6 582 289,61 грн. Вартість майна ОСОБА_2 з врахуванням автомобіля «Opel VIVARO» державний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску становить 7 072 771 грн +216 201.57 = 7 288 972,57 грн. Різниця вартості майна при такому розподілі складає 706 682,96 грн. і ОСОБА_2 готова їх виплатити відповідачу.
за рішенням апеляційного суду, шо оскаржується, ОСОБА_2 виділено майна вартістю 4 160 573, 00 грн + 438 496, 00 грн. +2 976 100, 00 + 216 201, 57 грн =7 791 376,57 грн. (не врахована її частка у приміщенні №75, що потягнуло збільшення вартості ЇЇ частки всього майна). ОСОБА_1 судом виділено майна вартістю 2 643 012,00 грн +2 443 213,00 грн. + 2 697 666,00 грн + 803 215,61 грн = 8 587 106,61 грн. Різниця встановлена судом складає 795 730,04 грн., тобто на 95 тисяч більше ніж при запропонованому розподілі позивачкою. Крім того в порушення вимог статті 71 СК України суд апеляційної інстанції помилково прийшов до висновку про поділ компенсації навпіл та поділив 795 739,04 грн на 2, внаслідок чого неправомірно зменшив розмір різниці вартості у майні і встановив неправильний розмір компенсації. Таким чином суд неправомірно зменшив частку позивачки на суму її вкладу у приміщення АДРЕСА_2 і поділив компенсацію навпіл з незрозумілих причин. Природа компенсації полягає у відшкодуванні різниці вартості майна, яке залишається стороні, і вона не підлягає поділу;
відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України не потребують доведенню визнані сторонами факти. Тож факт неутримання дитини з вересня 2019 року та незаперечення проти дій ОСОБА_2 по переведенню квартири зі статусу житлової у нежитлову ОСОБА_1 в суді визнав, а тому позивачка не доводила його в суді, факт припинення спільного господарства з 01 вересня 2019 року також сторони не оспорювали;
судові витрати складають судовий збір, витрати на надання правничої допомоги адвокатом адвокатського бюро «Олени Богдан» відповідно до договору в суді касаційної інстанції 20 000 грн.

01 вересня 2025 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав відзив на касаційну скаргу, що підписаний адвокатом Кобилянським М. В., в якому просив:
залишити касаційну скаргу без задоволення; 
постанову апеляційного суду залишити без змін;
судові витрати стягнути зі скаржниці.

Відзив мотивований тим, що:
вирішуючи спір, суд апеляційної інстанцій в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами;
аргументи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, що згідно з положеннями ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції;
у касаційній скарзі відсутні аргументи щодо неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій, що призвели до ухвалення незаконних рішень, які є обов`язковою підставою для скасування рішення;
на виконання ЦПК України повідомляємо, що станом на дату подання відзиву судові витрати, які Відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи становить, на момент подання цього відзиву, складається із витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. Повідомляємо, що докази понесення Позивачем витрат на професійну правничу допомогу будуть надані до суду до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2025 року: 
поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року;
відкрито касаційне провадження у справі.

01 вересня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2025 року:
клопотання ОСОБА_1 , яке підписане адвокатом Кобилянським М. В.,  про продовження строку на подання відзивузадоволено;
продовжено ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу;
справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 07 серпня 2025 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20; від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17; від 02 серпня 2023 року у справі № 2-7539/08; від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18; від 20 липня 2022 року у справі № 703/2284/19 та постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Фактичні обставини

12 серпня 2005 року року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , прізвище якої змінено на ОСОБА_8 , зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_10 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась дитина - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_11 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2020 року в справі № 756/15051/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/91961913) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

10 лютого 2012 року ОСОБА_2 придбано за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 .

11 вересня 2013 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбано гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_11.

16 вересня 2015 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу нерухомого майна придбано нежитлові приміщення з № 1 по №7 (групи приміщень № 346) (в літ. А) по АДРЕСА_4 .

24 травня 2016 року ОСОБА_2 придбано згідно реалізаційної накладної ТОВ «Автоконцепт» автомобіль марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, а згідно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_12 , цей автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .

30 вересня 2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , що вбачається із свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 .

09 жовтня 2017 року ОСОБА_2 придбано за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_2 за 1 791 575,28 грн.

За інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 09 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Авдієнко В. В. прийнято рішення індексний номер 37477419 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 90,58 кв. м за ОСОБА_2 . 

16 травня 2018 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбано квартиру АДРЕСА_10 (т. 4 а.с. 123-126).

31 серпня 2018 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбано квартиру АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 виступила замовником за проектом від 09 січня 2019 року щодо реконструкції квартири АДРЕСА_2 на нежитлове приміщення, що вбачається із повідомленням про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів Реєстраційний номер - КВ101210402289, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) «Реконструкція нежитлового приміщення АДРЕСА_2 (в літ. «А») по АДРЕСА_2 , що в подальшому було скасовано.

17 вересня 2020 року Департаментом містобудування та архітектури ВО КМР (КМДА) затверджені містобудівельні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва - реконструкція у нежитлове приміщення квартири АДРЕСА_2 за замовленням ОСОБА_2 .

За інформацією з Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва 26 листопада 2020 року Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва ВО КМР (КМДА) зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Реєстраційний номер - КВ051201123539, а 02 квітня 2021 року - декларацію про готовність до експлуатації об`єкта «Реконструкція нежитлового приміщення АДРЕСА_2 під офісне приміщення з влаштуванням вхідної групи». Реєстраційний номер - КВ101210402289.

15 липня 2021 року ПП «КБС-100» виготовлено технічний паспорт на групу нежитлових приміщень АДРЕСА_2 (офісне приміщення) по АДРЕСА_2 , у якому зазначена загальна площа приміщення 96,5 кв. м.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається внесення відомостей про об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , як нежитлове приміщення (офісне приміщення) власником якого вказано ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку проведеної по справі Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України № КСЕ-19/111-21/52223 від 13 червня 2023 року судової оціночно-будівельної експертизи з урахуванням уточнення цього висновку експертом ОСОБА_5 судовому засіданні (а.с. 2-65, 156 т. 5), станом на 10 травня 2023 року установлена наступна вартість спірного майна, зокрема:
квартири АДРЕСА_3 у розмірі 2 697 666 грн;
квартири АДРЕСА_1 у розмірі 2 976 100 грн;
квартири АДРЕСА_10 у розмірі 2 643 012 грн;
гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_11 - 438 496 грн;
нежитлових приміщень з № 1 по №7 (групи приміщень № 346) (в літ. А) по АДРЕСА_4 - 2 443 213 грн.

Сторони у вересні 2019 року припинили ведення спільного господарства й за наслідками проведеної реконструкції квартири АДРЕСА_2 яку розпочато сторонами спільно та завершено ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, було перебудовано у групу нежитлових приміщень АДРЕСА_2 (офісне приміщення) по АДРЕСА_2 , загальною площею 96,5 кв. м. 

Позиція Верховного Суду

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61?19815сво19)).

Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).

Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (частина третя статті 15 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19)).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 181 СК України).

Касаційний суд вже підкреслював, що: 
учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів;
невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Касаційний суд вже звертав увагу, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: 
по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); 
по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). 
При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року в справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2021 року в справі № 438/1673/13-ц (провадження № 61-17441св20)).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23) вказано, що: 
«невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи.
Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом під час розгляду спору. За загальним правилом, що закріплене в частині першій статті 70 СК України, частки дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
СК України встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя у праві на майно. Суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки іншого з подружжя. У разі відступлення від засади рівності часток подружжя суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя.
Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).
Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) - законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний перелік таких обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя.
Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).
Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати».

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

У доктрині зазвичай виокремлюється компенсаційна функція приватного права, яка спрямована на відновлення порушених цивільних прав і полягає в наданні таких засобів (зазвичай, грошей), завдяки яким це стало б можливим. Так, при пошкодженні майна особи сплачується його вартість або гроші, необхідні для ремонту; при завданні шкоди здоров`ю особи - кошти для лікування, протезування, реабілітації тощо; при поширенні неправдивої інформації про особу - її спростування та грошова компенсація моральної шкоди та ін. «Сompensare» (з лат.)) означає відшкодовувати або урівноважувати. По своїй суті компенсація в приватному праві - це певні дії задля справедливого «урівноваження» майнової чи немайнової втрати (внаслідок, наприклад, завдання шкоди чи припинення повністю або частково певного суб`єктивного права) шляхом сплати особі грошей, як загального еквіваленту всіх цінностей, або передання їй будь-якого майна такого роду, якості та вартості, що дадуть змогу «залагодити» понесену втрату (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2024 року в справі № 369/3056/21 (провадження № 61-8040св23)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

У резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог (пункт 1 частини п`ятої статті 265 ЦПК України).

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України).

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Касаційний суд вже зауважував, що процесуальний закон не містить виключень при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя не враховувати предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (див.постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року в справі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Касаційний суд вже звертав увагу, що:
підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції є ухвалення цим судом рішення без додержання норм матеріального або процесуального права, і такий висновок має робитися судом апеляційної інстанції тільки у тому разі, якщо судове рішення суду першої інстанції переглядається по суті. Якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то це не є підставою для його скасування із вказівкою про це в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції. 
Тобто, якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути вказано, з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, в якій саме частині судове рішення суду першої інстанції скасовано (змінено або залишено без змін) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 761/6295/17 (провадження № 61-3830св19), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року в справі № 210/3890/19 (провадження № 61-6280св20));
підставою для залишення судового рішення суду першої інстанції без змін є ухвалення судом першої інстанції судового рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і такий висновок має робитися судом апеляційної інстанції тільки у тому разі, якщо судове рішення суду першої інстанції переглядається по суті. Якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то це не є підставою для залишення судового рішення суду першої інстанції без змін, із вказівкою про це в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції. 
Тобто, якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути вказано, з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, в якій саме частині судове рішення суду першої інстанції залишено без змін (змінено чи скасовано). У разі, якщо судове рішення суду першої інстанції повністю оскаржується в апеляційному порядку, то в апеляційного суду відсутні підстави для вказівки в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції про те, що судове рішення залишаться без змін тільки в певній частині (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року в справі № 362/2035/18 (провадження № 61-15365св21)).

У справі, що переглядається:
у сторін виник спір щодо спільного майна подружжя. ОСОБА_1 наполягав, що цей спір слід вирішити шляхом встановлення правового режиму спільної часткової власності на спірне майно. Натомість ОСОБА_2 вважала, що потрібно здійснити пооб`єктний поділ спільного майна подружжя та при цьому вказувала, що позивачка враховує, що на її повному утриманні знаходиться малолітня дитина сторін - донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в утриманні якої відповідач добровільної участі не бере з вересня 2019 року (часу припинення ведення сторонами спільного господарства) (а. с. 57, том 1);
суд першої інстанції міркував так, що позови слід задовольнити частково і визнав за кожною зі сторін право на частку в розмірі 1/2 на спірне майно. При цьому вказав, що немає підстав для відступлення від рівності часток при поділі спірного майна за вимогою ОСОБА_2 відповідно до частини третьої статті 70 СК України, а тому його поділ здійснюється між сторонами в рівних частках; 
в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржила ОСОБА_2 , яка в апеляційній скарзі вказувала, що: (1) оскаржує рішення суду першої інстанції частково - в частині поділу нежитлового приміщення №75 на АДРЕСА_2 , квартири АДРЕСА_10 , нежилих приміщень з №1 по №7 (групи приміщень №346) (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_4 , гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», автомобіля марки «Toyota HIGHLANDER GSU55 6АТ», автомобіля марки «Ореі VIVARO» (див. а. с. 9, том 6); (2) суд першої інстанції взагалі не дав оцінку самостійному утриманню дитини позивачкою і її вимозі відступити на цій підставі від поділу навпіл в частині різниці вартості майна враховуючи інтереси дитини. ОСОБА_2 неодноразово і часто зверталась до ОСОБА_1 з питання добровільного утримання їх спільної дитини, надання допомоги в оздоровленні та лікуванні. ОСОБА_1 відмовився від утримання своєї дитини та її виховання з вересня 2019 року, що він визнав в суді. В Оболонському районному суді також перебуває на розгляді позов про стягнення аліментів, проти розміру якого відповідач заперечує та аліменти не сплачує навіть після подачі позову (а. с. 4, 5, 6, том 6);
апеляційний суд міркував так, що є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , здійснення пооб`єктного поділу 4 об`єктів та стягнення на користь ОСОБА_2 компенсації. При цьому апеляційний суд зазначив, що не вбачає правових підстав для збільшення частки позивачки за зустрічним позовом у спільному майні подружжя та такого об`єкту цивільних прав, як квартира АДРЕСА_2 не існує, остільки зазначене нерухоме майно реконструйовано у нежитлове приміщення пл. 96,5 кв. м, (офісне приміщення), АДРЕСА_2 (а. с. 87 т. 4), та погодився з висновками районного суду про те, що зазначена обставина не змінює розмір часток сторін у праві власності на це майно, а лише у разі доведеності понесення витрат за наслідками реконструкції може бути підставою для пред`явлення вимог про їх компенсацію; 
ключовими аргументами касаційної скарги є те, що: (а) рішення суду першої інстанції не оскаржувалося в частині поділу квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_3 ; (б) донька ОСОБА_6 знаходиться на вихованні позивачки, відповідач ніякої участі у вихованні дитини не бере з вересня 2019 року (часу припинення ведення сторонами спільного господарства), аліменти стягнуто рішенням Оболонського районного суду м. Києва у 2025 році; (в) розмір компенсації для  ОСОБА_2 визначений неправильно і не враховано її витрати на проведення реконструкції квартири АДРЕСА_2 у нежитлове приміщення;
апеляційний суд не звернув уваги, що підставою для залишення судового рішення суду першої інстанції без змін є ухвалення судом першої інстанції судового рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, і такий висновок має робитися судом апеляційної інстанції тільки у тому разі, якщо судове рішення суду першої інстанції переглядається по суті. Якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то це не є підставою для залишення судового рішення суду першої інстанції без змін, із вказівкою про це в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції. Тобто, якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути вказано, з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, в якій саме частині судове рішення суду першої інстанції залишено без змін (змінено чи скасовано);
апеляційний суд не врахував, що диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти; кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову; процесуальний закон не містить випадків, коли суд при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя може не враховувати предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач; 
поза увагою апеляційного суду залишилося, що Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя. Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей);
аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у вересні 2023 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/113297909, https://reyestr.court.gov.ua/Review/119796283) ОСОБА_2 звернулася з позовом про стягнення аліментів на утримання доньки. Втім, апеляційний суд не з`ясував чи є підстави для застосування положень частини другої статті 70 СК України;
апеляційний суд не звернув увагу, що вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Судове рішення не забезпечує вимоги про те, що конфлікт про поділ майна подружжя повинен бути вирішений внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання та не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання; компенсація - це певні дії задля справедливого «урівноваження» майнової чи немайнової втрати (внаслідок, наприклад, завдання шкоди чи припинення повністю або частково певного суб`єктивного права) шляхом сплати особі грошей як загального еквіваленту всіх цінностей або передання їй будь-якого майна такого роду, якості та вартості, що дадуть змогу «залагодити» понесену втрату. Тому немає перешкоди врахувати понесені витрати на проведення реконструкції квартири в нежитлове приміщення при вирішенні цього спору про поділ майна подружжя.

За таких обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок щодо часткового задоволення апеляційної скарги. Тому постанову апеляційного суду належить скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України). 

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи. 
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат». 

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; оскаржену постанову апеляційного суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка підписана представником  ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року втрачає законну силу і подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко