ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 лютого 2026 року 
м. Київ 

справа № 2-10231/11 
провадження № 61-9724св24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 

учасники справи: 
заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс», 
суб`єкт оскарження - відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Працевитий Геннадій Олександрович, на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 березня 2024 року у складі судді Батманової В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року у складі колегії суддів Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В. у справі за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» на рішення, дії та бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст заявлених вимог 

26 лютого 2024року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Централ Фінанс») звернулося до суду зі скаргою, у якій просило: 
- визнати неправомірними дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Відділ ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області) Ванжі О. В. щодо закінчення виконавчих проваджень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, а також скасувати постанови про закінчення зазначених виконавчих проваджень; 
- зобов`язати Відділ ПВР УЗПВР у Дніпропетровській областівідновити виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-10231/11, виданого 22 січня 2013 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, про стягнення із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») грошових коштів у загальному розмірі 2 225 716,79 грн, яке було закінчено 29 листопада 2016 року на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»; 
- зобов`язати Відділ ПВР УЗПВР у Дніпропетровській областівідновити виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-10231/11, виданого 22 січня 2013 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фідобанк» грошових коштів у загальному розмірі 4 614 038,92 грн, яке було закінчено 29 листопада 2016 року на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»; 
- зобов`язати Відділ ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області звернутися до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів, виданих цим судом на виконання заочного рішення від 26 листопада 2012 року у справі № 2-10231/11 за позовом ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного сільськогосподарського підприємства «Заготзерно» (далі - ПСП «Заготзерно») про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 05 березня 2008 року № 1087 та від 14 квітня 2008 року № 1312, а також про поновлення строку пред`явлення таких виконавчих листів до виконання. 

Свої вимоги ТОВ «ФК «Централ Фінанс» обґрунтовувало тим, що заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2012 року у справі № 2-10231/11, яке набрало законної сили 27 березня 2013 року, солідарно стягнуто із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ПСП «Заготзерно» на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором від 05 березня 2008 року № 1087 у розмірі 4 614 038,92 грн, заборгованість за кредитним договором від 14 квітня 2008 року № 1312 у розмірі 2 225 716,79 грн, а також 1 700,00 грн державного мита та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. 

За заявою стягувача ПАТ «Фідобанк» Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська видав 12 (дванадцять) виконавчих листів у справі № 2-10231/11. 

ТОВ «ФК «Централ Фінанс» на підставі договорів про відступлення прав вимоги та ухвал Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року та від 25 травня 2023 року є правонаступником стягувача у справі № 2-10231/11 за позовом ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПСП «Заготзерно» про стягнення кредитної заборгованості. 

За вказаними виконавчими листами було відкрито виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, які з 02 серпня 2013 року до 29 листопада 2016 року перебували на примусовому виконанні у державного виконавця Ванжі О. В. 

Згідно з інформацією Департаменту державної виконавчої служби надати відомості щодо виконання зазначених виконавчих проваджень не вбачається можливим, оскільки матеріали виконавчих проваджень були знищені 04 січня 2019 року та 02 січня 2020 року у встановленому порядку у зв`язку із закінченням строків їх зберігання. 

ТОВ «ФК «Централ Фінанс» вважає вказану бездіяльність та дії державного виконавця неправомірними, оскільки закінчення виконавчих проваджень було здійснено з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до неможливості виконання судового рішення. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 14 березня 2024 рокускаргу ТОВ «ФК «Централ Фінанс» задовольнив частково. 

Визнав неправомірними дії та бездіяльність державного виконавця Відділу ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області Ванжі О. В. щодо закінчення виконавчих проваджень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, а також скасував постанови про закінчення зазначених виконавчих проваджень. 

Зобов`язав Відділ ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області відновити виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-10231/11, виданого 22 січня 2013 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фідобанк» грошових коштів у загальному розмірі 2 225 716,79 грн, яке було закінчено 29 листопада 2016 року на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». 

Зобов`язав Відділ ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області відновити виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-10231/11, виданого 22 січня 2013 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фідобанк» грошових коштів у загальному розмірі 4 614 038,92 грн, яке було закінчено 29 листопада 2016 року на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». 

У задоволенні решти вимог скарги відмовив. 

Задовольняючи скаргу частково, суд першої інстанції керувався тим, що державний виконавець, установивши на підставі належних і допустимих доказів факт смерті фізичної особи, яка була стороною виконавчого провадження, зобов`язаний вчинити дії, спрямовані на отримання відомостей, необхідних для вирішення питання про заміну такої сторони її правонаступниками, та в подальшому за заявою сторони звернутися до суду з відповідним поданням про заміну сторони виконавчого провадження. 

При цьому смерть фізичної особи, оголошення її померлою або визнання безвісно відсутньою, яка була стороною виконавчого провадження, може бути підставою для закінчення виконавчого провадження лише у разі, якщо виконання обов`язків такої особи або вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва. 

Обов`язок спадкодавця щодо сплати заборгованості, присудженої судом, не припиняється внаслідок його смерті, а переходить до спадкоємців. Отже, спірні правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором допускають правонаступництво, оскільки не пов`язані з особистими немайновими правами боржника. 

Водночас, як убачається з матеріалів справи, державний виконавець у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчих листів № 2-10231/11, виданих Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, не вчинив виконавчих дій, спрямованих на встановлення осіб, які стали спадкоємцями боржника ОСОБА_2 , а також на з`ясування складу спадкового майна, не звернувся до суду з поданням про заміну сторони виконавчого провадження правонаступниками. 

Крім того, Дніпровська районна державна нотаріальна контора у відповідь на виконання ухвали суду від 05 березня 2024 року повідомила про відсутність звернень з боку Відділу ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області чи державних виконавців із запитами щодо кола спадкоємців ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інформація щодо спадкоємців та спадкового майна боржника зазначеним органам нотаріальною конторою не надавалася. 

За змістом статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони її правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону. 

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення скарги в частині визнання неправомірними дій та бездіяльності державного виконавця щодо закінчення виконавчих проваджень і зобов`язання Відділу ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області відновити виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2. 

Водночас суд не вбачав підстав для задоволення скарги в частині зобов`язання Відділу ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області звернутися до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з клопотанням про видачу дублікатів виконавчих листів, оскільки чинним законодавством передбачено право звернення з таким клопотанням як державного чи приватного виконавця, так і сторони виконавчого провадження. 

Крім того, суд зазначив, що до його компетенції не належить втручання у діяльність інших державних органів, а вирішення процесуальних питань щодо вчинення конкретних виконавчих дій віднесено виключно до повноважень органу, який здійснює примусове виконання судового рішення, а не суду. 

Дніпровський апеляційний суд постановою від 04 червня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Працевитого Г. О. задовольнив частково. 

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 березня 2024 року в частині зобов`язання Відділу ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області відновити виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчих листів Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фідобанк» грошових коштів у загальному розмірі 2 225 716,79 грн та 4 614 038,92 грн скасував і ухвалив у цій частині нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні відповідних вимог скарги ТОВ «ФК «Централ Фінанс». У решті ухвалу суду першої інстанції залишив без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що державний виконавець не вчинив усіх необхідних дій у виконавчих провадженнях, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження - боржника ОСОБА_2 - у зв`язку з його смертю його спадкоємцями. 

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог скарги в частині визнання неправомірними дій та бездіяльності державного виконавця щодо закінчення виконавчих проваджень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, а також скасування постанов про їх закінчення. 

Водночас суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги скарги ТОВ «ФК «Централ Фінанс» у частині зобов`язання Відділу ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області відновити виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, оскільки суд не наділений повноваженнями зобов`язувати відповідних осіб до вчинення дій, які відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» належать виключно до компетенції державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби. 

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск ТОВ «ФК «Централ Фінанс» строку на звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність органу примусового виконання колегія суддів зазначила, що відповідно до частин першої та другої статті 449 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) скарга може бути подана до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права чи свободи, а у разі пропуску цього строку з поважних причин він може бути поновлений судом. 

Звертаючись до суду зі скаргою, ТОВ «ФК «Централ Фінанс» посилалося на те, що не отримувало постанов про закінчення виконавчих проваджень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 разом з оригіналами виконавчих листів, а виконавча служба не надсилала зазначені документи на його адресу. 

При цьому в матеріалах справи відсутні докази направлення та отримання як первісним стягувачем - ПАТ «Фідобанк», так і його правонаступниками постанов про закінчення виконавчих проваджень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, які були завершені на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Такі обставини свідчать про бездіяльність державного виконавця, яка має характер триваючого правопорушення, у зв`язку з чим початок перебігу строку на її оскарження відкладається. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У липні 2024 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ТОВ «ФК «Централ Фінанс» відмовити у зв`язку з пропуском строку на її подання та відсутністю порушення вимог законодавства. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 та у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 175/3995/17, від 02 квітня 2020 року у справі № 471/162/14, від 10 січня 2022 року у справі № 908/5303/15. 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що суд першої інстанції прийняв до розгляду скаргу на постанови державного виконавця, прийняті у 2016 році у виконавчих провадженнях, за якими стягувачу в подальшому було відмовлено у поновленні строків пред`явлення виконавчих листів до виконання. При цьому суд фактично скасував постанови виконавця через вісім років після їх ухвалення, хоча стягувач був обізнаний про факт повернення виконавчих документів у зв`язку зі смертю боржника ще з 2016 року. 

Як убачається з матеріалів справи, у 2021-2024 роках стягувач активно звертався до судів та органів Міністерства юстиції України з численними заявами аналогічного змісту, в яких прямо зазначав про свою обізнаність щодо закінчення виконавчого провадження. Крім того, ще у 2022 році кредитор звертався до суду з позовом до спадкоємця померлого боржника, що також свідчить про усвідомлення ним факту закінчення виконавчого провадження. 

Основним мотивом поновлення строків апеляційний суд визначив відсутність доказів направлення оскаржуваних постанов стягувачу у зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчих проваджень після закінчення строків їх зберігання. Таким чином, апеляційний суд фактично сформував підхід, за яким будь-яка сторона виконавчого провадження може тривалий час не цікавитися його перебігом, дочекатися знищення матеріалів провадження, а згодом оскаржувати постанови, мотивуючи це відсутністю доказів їх отримання. 

Згідно з матеріалами справи 30 липня 2013 року до органу державної виконавчої служби надійшов виконавчий лист щодо ОСОБА_2 , 02 серпня 2013 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження, а 25 травня 2014 року боржник помер, про що банк був одразу повідомлений. У жовтні 2014 року стягувач звертався до нотаріальної контори з кредиторськими вимогами до спадкоємців, у тому числі щодо малолітньої дочки боржника. У листопаді 2014 року дружина померлого подала заяву про відмову від спадщини на користь дитини. 

Станом на вересень 2015 року АТ «Фідобанк» було достеменно відомо про наявність спадкоємця - малолітньої дочки померлого боржника. Однак усупереч вимогам частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач не звернувся до державного виконавця із заявою про заміну сторони виконавчого провадження. Водночас саме за заявою сторони, а не з власної ініціативи, виконавець вправі вчиняти дії щодо заміни сторони виконавчого провадження. 

29 жовтня 2015 року державний виконавець прийняв постанову про зупинення виконавчого провадження у зв`язку зі смертю боржника. У період до 29 листопада 2016 року стягувач не звертався до виконавця із заявами про заміну боржника його спадкоємцем, унаслідок чого 29 листопада 2016 року прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». 

Подальші дії правонаступників стягувача також підтверджують обізнаність про закінчення виконавчого провадження. Так, у 2021 році новий стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» (далі - ТОВ «Спектрум Ессетс»), знаючи про факт повернення виконавчих документів, звернувся до суду не зі скаргою на дії виконавця, а із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строків їх пред`явлення до виконання. 

У 2021-2022 роках під час укладення договорів відступлення права вимоги нові стягувачі отримували всі матеріали кредитних справ, у тому числі інформацію про закінчення виконавчих проваджень. Незважаючи на це, у 2023-2024 роках представники стягувача - ТОВ «ФК «Централ Фінанс» - повторно зверталися зі скаргами, фактично дублюючи доводи, які вже були предметом судового розгляду, та одночасно просили поновити строки на їх подання. 

Суди попередніх інстанцій не врахували, що після прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження відсутні підстави для висновку про наявність триваючого правопорушення у формі бездіяльності, оскільки з цього моменту державний виконавець позбавлений повноважень вчиняти будь-які дії у межах такого провадження. 

Посилання ТОВ «ФК «Централ Фінанс» на те, що лише у березні 2024 року йому стало відомо про закінчення виконавчого провадження, а також твердження про триваючий характер порушення, не можуть визнаватися поважними причинами для поновлення строків на подання скарги, оскільки такий підхід створює правову невизначеність і фактично дозволяє необмежене у часі оскарження дій виконавця. 

Отримавши інформацію про закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі смертю боржника, кредитор мав право оскаржити такі дії у десятиденний строк, передбачений процесуальним законом, та у межах судового розгляду скористатися правом на витребування матеріалів виконавчого провадження. 

При цьому обов`язок звернення до суду з питання заміни померлого боржника його спадкоємцями покладається не на виконавця з власної ініціативи, а на сторону виконавчого провадження, що зумовлює необхідність зупинення виконавчого провадження до вирішення цього питання судом. 

Аргументи інших учасників справи 

У вересні 2024 року Відділ ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області подав письмові пояснення, у яких просив скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 18 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська. 

Верховний Суд ухвалою від 27 серпня 2024 року відзив ТОВ «ФК «Централ Фінанс» на касаційну скаргу ОСОБА_1 повернув заявнику без розгляду. 

26 січня 2026 року матеріали справи № 2-10231/11 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 06 лютого 2026рокупризначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська заочним рішенням від 26 листопада 2012 року у справі № 2-10231/11, яке набрало законної сили 27 березня 2013 року, солідарно стягнув із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ПСП «Заготзерно» на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором від 05 березня 2008 року № 1087 у розмірі 4 614 038,92 грн, заборгованість за кредитним договором від 14 квітня 2008 року № 1312 у розмірі 2 225 716,79 грн, а також 1 700,00 грн державного мита та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с. 57-159). 

За заявою стягувача ПАТ «Фідобанк» Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська видав 12 (дванадцять) виконавчих листів у справі № 2-10231/11. 

На підставі зазначених виконавчих листів Відділ ПВР УЗПВР у Дніпропетровській областівідкрив виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, які з 02 серпня 2013 року до 29 листопада 2016 року перебували на примусовому виконанні у державного виконавця Ванжі О. В. (а. с. 21-25). 

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 05 листопада 2020 року задовольнив заяву ТОВ «Спектрум Ессетс» про заміну сторони виконавчого провадження. Замінив стягувача - ПАТ «Фідобанк» - його правонаступником ТОВ «Спектрум Ессетс» у виконавчому провадженні у цивільній справі № 2-10231/11 за позовом ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПСП «Заготзерно» про стягнення кредитної заборгованості (а. с. 160-162). 

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 25 травня 2023 року заяву ТОВ «ФК «Централ Фінанс» про заміну сторони виконавчого провадження задовольнив частково. Замінив стягувача - ТОВ «Спектрум Ессетс» - його правонаступником ТОВ «ФК «Централ Фінанс» (а. с. 163-167). 

25 травня 2014 року боржник за виконавчими провадженнями № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 ОСОБА_2 помер (а. с. 51). 

Згідно з інформацією з автоматизованої системи виконавчого провадження, у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 державний виконавець прийняв постанову від 29 листопада 2016 року про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що під час виконання вимог виконавчого документа та вжиття заходів примусового виконання встановлено факт смерті боржника ОСОБА_2 (а. с. 25). 

Аналогічну постанову від 29 листопада 2016 року про закінчення виконавчого провадження з тих самих підстав державний виконавець прийняв і у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 (а. с. 21-24). 

З відповіді Департаменту державної виконавчої служби від 04 липня 2023 року вбачається, що виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 завершені на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а надати детальну інформацію щодо їх виконання не виявляється можливим, оскільки матеріали зазначених виконавчих проваджень були знищені 04 січня 2019 року та 02 січня 2020 року у встановленому порядку у зв`язку із закінченням строків їх зберігання (а. с. 18-20). 

Дніпровська районна державна нотаріальна контора у відповіді на виконання ухвали суду першої інстанції від 05 березня 2024 року повідомила про відсутність звернень з боку Відділу ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області чи державних виконавців із запитами щодо кола спадкоємців ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інформацію щодо спадкоємців та спадкового майна боржника нотаріальна контора зазначеним органам не надавала (а. с. 56). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

У пункті 27 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця. 

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Згідно зі статтею 447 ЦПК України у редакції, яка діяла на момент звернення до суду зі скаргою, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. 

Відповідно до статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом. 

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 

Згідно з частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. 

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця саме на заявника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом. 

У частині першій статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 

Строки на подання скарги можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. Під час вирішення питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має керуватися тим, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. Водночас заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. 

З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові. 

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 439/1493/15-ц (провадження № 61-7804св19) дійшов висновку, що встановлені статтею 449 ЦПК України строки є процесуальними та можуть бути поновлені судом за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в ній у вигляді клопотання. Вирішуючи питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, суд має враховувати, що чинне законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин пропуску такого строку, а тому вони з`ясовуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому суди мають також брати до уваги практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд, а виконання судового рішення є його завершальною стадією. 

Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) зазначив, що з`ясування дотримання заявником процесуального строку звернення до суду зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення та поважності причин пропуску такого строку має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення до суду, за відсутності клопотання про його поновлення або поважних причин для цього, є залишення скарги без розгляду та її повернення заявникові. 

З матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 2024 року ТОВ «ФК «Централ Фінанс» засобами поштового зв`язку подало до суду скаргу на рішення, дії та бездіяльність Відділу ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області, у якій, зокрема, просило поновити строк на подання такої скарги (а. с. 1-11, 68). 

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку, заявник зазначив, що протягом тривалого часу був об`єктивно позбавлений можливості дізнатися про фактичний стан відповідних виконавчих проваджень та про прийняті у них процесуальні рішення, оскільки органи державної виконавчої служби не надавали повну, достовірну та своєчасну інформацію на численні запити стягувача та його представника. 

Лише у січні-лютому 2024 року заявник отримав офіційні відповіді та довідки уповноважених органів, з яких стало відомо про завершення виконавчих проваджень ще у 2016 році, знищення матеріалів виконавчих проваджень у зв`язку із закінченням строків їх зберігання, а також про відсутність можливості підтвердити направлення стягувачу постанов про повернення виконавчих документів. До цього моменту заявник не мав об`єктивної можливості встановити ні факт завершення виконавчих проваджень, ні правові підстави такого завершення, ні факт ненаправлення відповідних процесуальних документів. 

Заявник наголошував, що саме тривала бездіяльність органів державної виконавчої служби, ненадання повної інформації, а також відсутність доказів належного повідомлення стягувача про прийняті процесуальні рішення призвели до пропуску строку звернення до суду зі скаргою. При цьому скаргу було подано у розумний строк після того, як заявнику фактично стало відомо про оскаржувані рішення, дії та бездіяльність. 

На думку заявника, зазначені обставини є поважними причинами пропуску процесуального строку, оскільки вони не залежали від його волі, були зумовлені поведінкою органів державної виконавчої служби та унеможливлювали своєчасне звернення до суду зі скаргою. 

Разом із тим суд першої інстанції не з`ясував питання дотримання заявником процесуального строку звернення до суду зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, не надав оцінки клопотанню про його поновлення та поважності причин пропуску такого строку, хоча з`ясування цих обставин має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення до суду за відсутності поважних причин є залишення скарги без розгляду або її повернення заявнику. 

Апеляційний суд не усунув допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права та дійшов передчасного висновку про відсутність пропуску заявником строку звернення до суду, керуючись фактом неотримання ТОВ «ФК «Централ Фінанс» постанов про повернення виконавчих документів стягувачу. 

Водночас із долученої до матеріалів справи самим заявником відповіді Управління ЗПВР у Дніпропетровській області від 20 квітня 2023 року № 15479/05.2-08, наданої адвокатові Більцану К. М. на адвокатський запит від 14 квітня 2023 року як представнику ТОВ «ФК «Централ Фінанс», убачається, що у період з 02 серпня 2013 року до 29 листопада 2016 року на виконанні Відділу ПВР УЗПВР у Дніпропетровській області перебували виконавчі провадження, за якими боржником був Зануда В. В., а саме: 
- виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-10231/11, виданого 22 січня 2013 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, про солідарне стягнення із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ПСП «Заготзерно» на користь ПАТ «Фідобанк» грошових коштів у загальному розмірі 4 614 038,92 грн, яке згідно з постановою державного виконавця від 29 листопада 2016 року закінчено на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»; 
- виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-10231/11, виданого 22 січня 2013 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, про солідарне стягнення із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ПСП «Заготзерно» на користь ПАТ «Фідобанк» грошових коштів у загальному розмірі 2 225 716,79 грн, яке згідно з постановою державного виконавця від 29 листопада 2016 року також закінчено на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 41-45). 

Таким чином, заявник ще з квітня 2023 року був обізнаний про завершення відповідних виконавчих проваджень та про можливе порушення його прав органами державної виконавчої служби. 

Висновок апеляційного суду про триваючий характер бездіяльності державного виконавця є необґрунтованим. Після прийняття постанов про закінчення виконавчих проваджень 29 листопада 2016 року державний виконавець був позбавлений повноважень вчиняти будь-які виконавчі дії у межах таких проваджень, а отже, відсутні підстави для кваліфікації його подальшої поведінки як триваючої бездіяльності. Закінчення виконавчого провадження є одноразовою процесуальною дією, а не триваючим станом. 

За таких обставин, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасних висновків про наявність підстав для розгляду скарги по суті без належного вирішення питання щодо дотримання процесуального строку звернення до суду, що призвело до порушення норм процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 

З огляду на наведене Верховний Суд не здійснює перевірку доводів касаційної скарги щодо необґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій стосовно вирішення скарги по суті.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

За змістом частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 

Враховуючи, що суди обох інстанцій не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Під час нового розгляду суду першої інстанції належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) навів висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. У випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з направленням справи на розгляд до суду першої / апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 

Враховуючи, що у цій справі Верховний Суд не змінив рішення судів попередніх інстанцій та не ухвалив нове, а направив справу на новий розгляд, то підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає. 

Отже, у цьому конкретному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, мають бути перерозподілені за результатами нового розгляду справи судом першої інстанції, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат. 

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Працевитий Геннадій Олександрович, задовольнити частково. 

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді 	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	І. В. Литвиненко 	
	В. В. Пророк