ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 205/10424/23
провадження № 61-6317св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О., Гудими Д. А., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», яка подана адвокатом Килівником Русланом Сергійовичем, на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року у складі судді Остапенко Н. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
03 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення заробітної плати.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 01 грудня 2016 року прийнятий на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». 21 серпня 2017 року переведений на посаду старшого ревізора відділу. 
Наказом № Ц-42/6-В від 24 лютого 2022 року на підприємстві введено простій певним працівникам, зокрема, позивачу. До вказаного наказу внесено зміни наказом № Ц-42/12-В від 24 березня 2022 року, а саме щодо періоду простою, у тому числі позивачу.
Наказом № 389/ос від 01 квітня 2022 року у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства та запровадження відповідно до Указу Президента України № 67/2022 від 24 лютого 2022 року воєнного стану, керуючись статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів наказано припинити з 01 квітня 2022 року простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року працівникам, які зазначені в додатку 1 до цього наказу, з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинити дію трудових договорів з працівниками, які зазначені в додатку № 1 до цього наказу. У додатку № 1 до вказаного наказу під № 94 зазначено ОСОБА_1 - старшого ревізора.
22 липня 2022 року ОСОБА_1 написав голові правління АТ «Укрзалізниця» заяву, у якій повідомив, що з 24 лютого 2022 року постійно перебував у м. Дніпрі, де не ведуться бойові дії, бажає й може приступити до виконання трудових обов`язків, та просив поновити дію його трудового договору (трудових правовідносин) у зв`язку з можливістю виконувати роботу. З колективним зверненням щодо готовності приступити до роботи та поновлення трудових договорів до АТ «Укрзалізниця» звертався колектив управління внутрішнього аудиту та контролю, у тому числі ОСОБА_1 , а також з листом профспілка залізничників і транспортних будівельників.
Наказом № 1812/ос від 20 вересня 2023 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 22 вересня 2023 року за угодою сторін.
Позивач вважає наказ, яким було призупинено дію його трудового договору, незаконним, оскільки ОСОБА_1 особисто не був ініціатором призупинення трудового договору, відповідне рішення ініціював та прийняв роботодавець. Головною умовою призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника її виконувати. Однак АТ «Укрзалізниця» ні на день не призупиняло свою роботу, що є загальновідомим.
У зв`язку з призупиненням трудового договору позивач був позбавлений можливості працювати, не міг реалізувати своє право на працю. У зв`язку з чим вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити йому середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.
З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 06 вересня 2024 року, просив суд: 
визнати незаконним та скасувати наказ та Додаток 1 до нього АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос у частині, що стосується старшого ревізора ОСОБА_1 ; 
стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 належну суму заробітної плати та інших виплат за період дії наказу та Додатку 1 до нього АТ «Укрзалізниця» (від 01 квітня 2022 № 389/ос по 01 квітня 2023 року в сумі 279 821,60 грн;
допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року, позовні вимоги задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос в частині, що стосується призупинення трудового договору старшого ревізора ОСОБА_1 .
Стягнено з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року в сумі 273 721,14 грн.
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Допущено негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.
Враховуючи положення статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції станом на дату винесення спірного наказу), надано право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам. Однак таке право роботодавця настає за певних умов, зокрема, абсолютної неможливості через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору, не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.
Враховуючи висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22, за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.
У відзиві представник відповідача зазначив, що товариство від початку повномасштабного вторгнення рф на територію України евакуйовувало людей, транспортувала гуманітарну допомогу, а також перевозила іноземні делегації до та з України. В 2022 році скоротилися обсяги вантажних перевезень. Проте відповідачем не заперечувалося, що АТ «Укрзалізниця» у зв`язку з військовою агресією не зупинило свою діяльність, у тому числі вантажні та пасажирські перевезення.
При цьому представником відповідача вказано, що товариство не мало можливості перевести позивача на іншу роботу, посилаючись на положення про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, відповідно до якого працівники Департаменту не можуть залучатися іншими структурними підрозділами товариства для виконання їх завдань та доручень. Однак зазначене не свідчить про неможливість надання відповідачем роботи позивачеві.
До того ж позивач повідомляв роботодавця про те, що з 24 лютого 2022 року не залишав міста Дніпра, де не ведуться активні бойові дії, а також, що бажає та може виконувати роботу.
З урахуванням викладеного відповідачем не доведено, що на час прийняття спірного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором (посадовою інструкцією), тобто в роботодавця існувала абсолютна неможливість надати роботу, у тому числі хоча б частково, дистанційно або застосувати інший механізм - встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня чи продовження застосування простою, переведення на іншу роботу, яку здатен виконувати позивач відповідної до своєї кваліфікації та досвіду роботи, при тому, що працівник об`єктивно не міг виконувати роботу.
На підставі зазначеного суд дійшов висновку про незаконність наказу АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос в частині, що стосується призупинення дії трудового договору старшого ревізора ОСОБА_1 .
Позивач надав розрахунок середнього заробітку за період з 01 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року, відповідно до якого загальна сума за цей період становить 279 821,60 грн. Позивач, здійснюючи указаний розрахунок, виходив з середньоденного розміру заробітної плати, обчисленого за січень та лютий 2022 року. Відповідач заперечував проти розрахунку середньоденної зарплати за вказані місяці, та зазначив, що необхідно розраховувати суму на підставі указаних за лютий та березень, оскільки саме ці два місяця передували спірному наказу. Разом з тим, суд враховує, що у товаристві було введено простій з 24 лютого 2022 року, у березні не відпрацьовано жодного дня, тому цей період виключається з розрахунку. З метою точного розрахунку середньоденного заробітку судом розраховано середньоденну заробітну плату за повні місяці роботи позивача без простою, які передували винесенню спірного наказу, - грудень 2021 року та січень 2022 року. За довідкою АТ «Укрзалізниця» № 383 від 09 серпня 2024 року середньоденна заробітна плата старшого ревізора ОСОБА_1 , виходячи з заробітної плати за грудень 2021 року та січень 2022 року, склала 1 048,74 грн.
Враховуючи положення частини другої статті 235 КЗпП України, обґрунтованою є позовна вимога в частині стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня призупинення дії трудового договору, тобто з 01 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року, у розмірі 273 721,14 грн, з розрахунку 1 048,74 грн х 261 робочий день. В іншій частині позовна вимога є недоведеною та необґрунтованою.
Відповідач у відзиві на позов наголошував щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду з цим позовом. Правила обчислення строку звернення до суду працівника про стягнення належної йому заробітної плати визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку. Тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку. Закон України «Про внесення змін до деяких актів України щодо оптимізації трудових відносин» не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі. Отже, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, тобто з 19 липня 2022 року. При цьому, тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. За таких умов підстав для застосування змін, внесених згідно з Законом України № 2352-IX від 01 липня 2022 року до приписів статті 233 КЗпП України, які набрали чинності з 19 липня 2022 року, немає, тому на позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку поширюється дія норми частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року), відповідно до яких у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а тому суд відхиляє доводи відповідача про пропуск строку звернення до суду з позовом з цими вимогами.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651). Отже, тримісячний строк звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ос стосовно ОСОБА_1 , з урахуванням наведених вимог «Прикінцевих положень» КЗпП України та постанов Кабміну розпочався з 01 липня 2023 року та закінчився 01 жовтня 2023 року, а позовна заява фактично подана до канцелярії суду 03 жовтня 2023 року, тобто з пропуском строку.
Позивач подав заяву про поновлення строку на подання цього позову. Згідно з письмовою заявою позивача, копію спірного наказу не було вручено під підпис ОСОБА_1 та не було направлено на адресу проживання, що відповідач не заперечував. Позивач стверджує, що копію наказу отримав лише з відповіддю АТ «Укрзалізниця» від 06 вересня 2023 року на адвокатський запит, що дозволило ознайомитися зі змістом спірного наказу.
Доводи представника відповідача про те, що строк звернення до суду пропущений без поважних причин, оскільки позивач з часу запровадження призупинення трудового договору про це знав з розрахункових листків, а в липні 2022 року звертався з заявою про поновлення дії трудового договору, суд не бере до уваги, оскільки жодних належних, допустимих та достатніх доказів того, у який конкретно спосіб і коли саме (число, місяць, рік) позивач повідомлявся саме про винесений наказ та його зміст відповідачем не надано.
Враховуючи, що з дати отримання ОСОБА_1 до звернення з позовом минуло менше місяця, період, на який пропущено строк - 2 дні, а також те, що фактично копію оскаржуваного наказу позивач отримав лише з відповіддю на адвокатський запит у вересні 2023 року, а відповідач не надав доказів вручення наказу позивачу або направлення йому засобами поштового зв`язку чи на повідомлену ОСОБА_1 для цього електронну пошту, з урахуванням того, що працівник у трудових відносинах є більш вразливою стороною, суд доходить висновку про наявність правових підстав для поновлення на звернення до суду з вимогами позивача про визнання незаконним та скасування наказу від 01 квітня 2022 року.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що зниження загальних економічних показників, показників перевезень, на які посилається відповідач у заперечення на позов, не є підставою для зупинення дії трудового договору. Зупинення роботи структурних підрозділів апарату управління, які не виконують критично важливі завдання у зв`язку зі зниженням загальних економічних показників, є підставою для скорочення штату працівників, за певних умов.
Щодо застосування статті 235 КЗпП України, то ця вимога є похідною та випливає з першої вимоги. Якщо наказ про зупинення трудових відносин є незаконним, то працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Аргументи учасників справи
У травні 2025 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило передати справу на розгляд палати (об`єднаної падати), Великої Палати Верховного Суду; рішення судів скасувати; ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову; судові витрати з розгляду касаційної скарги покласти на позивача.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо необхідності доведення роботодавцем неможливості переведення працівника на іншу роботу як необхідну умову щодо застосування статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Апеляційний суд послався на указану статтю (начебто в редакції станом на дату винесення спірного наказу), проте редакція Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року, яка була чинна на момент винесення спірного наказу, не містила будь-яке посилання на абсолютну неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її.
Тому під час призупинення трудового договору з ОСОБА_1 було застосовано редакцію статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року, яка була чинна на момент винесення наказу про призупинення трудового договору від 01 квітня 2022 року № 389/ос і єдиною підставою призупинення трудового договору був факт військовою агресією проти України.
Крім того, AT «Укрзалізниця» вважає, що є підстави для відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22, яка була врахована Дніпровським апеляційним судом, і стосується можливості застосування частин першої та другої статті 235 КЗпП України до правовідносин щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (часу призупинення дії трудового договору).
У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що до призупинення дії трудового договору з позивачем він перебував у простої, який було скасовано у зв`язку з необхідністю призупинення дії трудового договору. Скасування простою було зумовлено саме тим, що з`явилася законодавча можливість призупинення трудового договору з ОСОБА_1 , а не наявністю роботи, яку він міг би виконувати. Враховуючи, що одночасне перебування позивача у простої та призупинення з ним трудового договору було неможливим, роботодавцем був скасований простій та застосована інша форма неможливості забезпечення працівника роботою в умовах воєнного стану, передбачена статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме - призупинення дії трудового договору.
Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Проте, починаючи з 24 лютого 2022 року, позивач перебував у простої. Тобто, до призупинення з ним дії трудового договору він не виконував роботу у зв`язку з її відсутністю. Вказаний факт підтверджений належними доказами та не заперечувався самим позивачем. Враховуючи положення частини першої статті 113 КЗпП України, період з 01 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року не можна вважати вимушеним прогулом, оскільки якби з позивачем не було призупинено дію трудового договору, він би все одно не працював, а перебував у простої і отримував дві третини встановленого йому посадового окладу, а не середній заробіток. Тому більш логічним виглядало би застосування частини 1 статті 113 КЗпП України, тобто стягнення за час призупинення трудового договору не середнього заробітку, а дві третини встановленого позивачу посадового окладу.
Застосування норми, яка встановлює відповідальність особи за аналогією є недопустимий, оскільки це порушує пункт 22 частини першої статті 92 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод та принцип правової визначеності. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року було врегульовано порядок оскарження призупинення дії трудового договору та правові наслідки такого оскарження. Тобто, законодавство передбачає право працівника на оскарження наказу про призупинення дії трудового договору, при цьому право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при скасуванні такого наказу за працівником не закріплює, що свідчить про урегульованість спірних правовідносин шляхом відсутності права працівника на таку виплату. Отже, застосування судами першої та апеляційної інстанцій аналогії закону - частини другої статті 235 КЗпП України до питання про стягнення середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору є невиправданим, що свідчить про застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.
Суди помилково тлумачили норми статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Позивач був працівником саме такого структурного підрозділу (Департамент внутрішнього аудиту та контролю), робота якого була зупинена. Приймаючи рішення про запровадження простою, а в подальшому і про призупинення дії трудових договорів з працівниками апарату управління AT «Укрзалізниця», зокрема і з позивачем, відповідач виходив з того, які категорії професій були першочергово необхідні для виконання перевізного процесу в період воєнного стану. Як простій, так і призупинення дії трудового договору, зумовлені відсутністю роботи, яку можна надати працівнику. ОСОБА_1 до керівництва AT «Укрзалізниця» з проханням працевлаштування (переведення його на іншу роботу) за весь період призупинення дії трудового договору не звертався. Оскільки позивача не було незаконно звільнено або переведено на іншу роботу, підстави для застосування частини другої статті 235 КЗпП України відсутні.
Аргументи відповідача, всупереч вимогам пункту 3 частини четвертої статті 265 та п.п. «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України, апеляційний суд не взяв до уваги, вказавши, що вони не впливають на предмет спору.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлені обставини щодо достеменної обізнаності ОСОБА_1 про винесення 01 квітня 2022 року оскаржуваного наказу про призупинення дії трудового договору, укладеного із позивачем, копія витягу з якого долучено позивачем самостійно до матеріалів позовної заяви та міститься у матеріалах справи. Останньому було відомо про порушенням його права ще станом на 22 липня 2022 року, оскільки як вбачається із наданої відповідачем суду письмової заяви ОСОБА_1 , адресованої ним 22 липня 2022 року AT «Укрзалізниця», написання якої підтверджено позивачем в ході судового розгляду справи, останній у тексті заяви просив поновити дію його трудового договору, а у разі неможливості надання роботи вивести у режим простою, тобто позивач знав про порушення свого права шляхом призупинення дії трудового договору з ним.
Незважаючи на беззаперечну продовжуваність строку звернення позивача до суду із вказаним позовом під час дії на території України карантину, позивач не пред`явив позов про захист свого порушеного трудового права, про порушення якого дізнався ще у липні 2022 року, у визначений частиною першою статті 233 КЗпП України тримісячний строк звернення, зокрема після закінчення 30 червня 2022 року карантину, а звернувся до суду 03 жовтня 2023 року, тобто по спливу трьох місяців після закінчення визначеного законом строку звернення до суду.
За відсутності законних підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду, застосувати який просив представник відповідача при розгляді справи, апеляційний суд також мав з`ясувати причини пропуску цих строків.
У своєму зверненні від 22 липня 2022 року, в якому ОСОБА_1 повідомив про призупинення його трудового договору, позивач жодним чином не ставив питання надання йому фізичної (паперової) копії наказу про призупинення його трудового договору від 01 квітня 2022 року № 389/ос, одразу як позивач звернувся до AT «Укрзалізниця» з листом про необхідність надання йому копії наказу, такий наказ було надано, проте за копією наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ос позивач звернувся лише у вересні 2023 року, що свідчить про мотиви позивача лише збільшити період стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу. Тому строк на звернення до суду позивачем пропущений.
Судом першої інстанції підтверджено пропуск позивача строку на звернення до суду та зроблено висновок, що цей строк пропущений лише на 2 дні і це немає фактичного значення для розгляду справи, проте будь-яких поважних причин на поновлення пропущеного строку судом не зазначено та позивачем не наведено. 
Апеляційний суд таким аргументам відповідача оцінки не надав.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі; зупинено виконання оскаржених судових рішень в частині стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку, за виключенням стягнення заробітної плати за один місяць, яке допущено до негайного виконання.
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).
Ухвалою Верховного Суду від15 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи 
Суди встановили, що з 01 грудня 2016 року ОСОБА_1 прийнятий на основну роботу старшим ревізором відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» (з 31 жовтня 2018 року ? «АТ Укрзалізниця»). З 21 серпня 2017 року переведений старшим ревізором відділу.
Відповідно до витягу з наказу № Ц-42/6-В від 24 лютого 2024 року для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року, зокрема, до ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року по 28 лютого 2022 року. До вказаного наказу згідно з наказом № Ц-42/12-В від 24 березня 2022 року внесено зміни й встановлено режим простою ОСОБА_1 24 лютого 2022 року - 28 лютого 2022 року, 01 березня 2022 року - 31 березня 2022 року.
Наказом АТ «Укрзалізниця» № 389/ос від 01 квітня 2022 року припинено простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року працівникам, які зазначені в Додатку 1 до цього наказу. Пунктом 2 вказаного наказу встановлено, що з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, які зазначені в додатку 1 до цього наказу. Директорам департаментів, начальникам структурних підрозділів наказано вжити всіх можливих заходів щодо ознайомлення з цим наказом працівників, які зазначені в додатку 1 до цього наказу, шляхом електронного зв`язку та усіма можливими способами сповіщення. Старший ревізор ОСОБА_1 зазначений в додатку до наказу АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос «Перелік працівників АТ «Укрзалізниця» з якими призупиняється дія трудового договору.
22 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до голови правління АТ «Укрзалізниця» із заявою, у якій повідомив, що з 24 лютого 2022 року постійно перебував у м. Дніпрі, де не ведуться бойові дії, бажає й може приступити до виконання трудових обов`язків, та просив поновити дію його трудового договору (трудових правовідносин) у зв`язку з можливістю виконувати роботу.
У 2023 році колективними зверненнями щодо готовності приступити до роботи та поновлення трудових договорів до голови правління та голови наглядової ради АТ «Укрзалізниця» звертався колектив управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця», у тому числі ОСОБА_1 .
Також з листом від 06 липня 2023 року до голови правління АТ «Укрзалізниця» звернулась Профспілка залізничників і транспортних будівельників України, у якому пропонувала поновити дію трудових договорів із працівниками управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця», забезпечивши їх роботою, яку вони можуть та бажають виконувати.
Відповідно до наказу (розпорядження) № 1812/ос від 20 вересня 2023 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 22 вересня 2023 року за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Позиція Верховного Суду
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє до тепер. Згідно з пунктом 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі ? Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
У частинах першій та другій статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом № 2136-ІХ.
У період дії воєнного стану порядок організації кадрового діловодства та архівного зберігання кадрових документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці (стаття 7 Закону № 2136-ІХ у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22, яку врахував суд першої інстанції, вказано, що:
«дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. 
… суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останній її виконувати в цій справі не встановлено. Також, установивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суди обґрунтовано поклали на відповідача обов`язок відшкодувати їй середню заробітну плату за час її перебування у вимушеному прогулі, тому доводи касаційної скарги про те, що такий обов`язок покладається на державу, що здійснює збройну агресію, в даному випадку безпідставні».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження 
№ 61-6935сво24) зроблено висновки, що:
«сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» №75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору»), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію;
обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» №75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору») є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону;
у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України;
відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України;
відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.
При передачі справи на розгляд Об`єднаної палати колегія суддів вважала необхідним відступити від висновків щодо застосування статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 761/14792/22 (провадження № 61-7969св24). У вказаних постановах суд касаційної інстанції застосував статтю 235 КЗпП України за аналогією закону до правовідносин у зв`язку із призупиненням дії трудового договору. За таких обставин, з урахуванням викладеного, Об`єднана палата вважає, що немає підстав для відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження 
№ 61-6897св23) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 761/14792/22 (провадження № 61-7969св24) щодо застосування статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2022 року у справі № 488/2652/20 колегія суддів погодилась з висновками суду апеляційної інстанції про те, що з урахуванням положень абзацу 4 пункту 2 Порядку розмір середнього заробітку слід визначати, виходячи з виплат за два останні місяці, що передували оголошенню простою на підприємстві та звільненню позивача, та вказала, що «у період із 24 березня по 13 травня 2020 року (включно), з 15 по 19 травня 2020 року (включно) та з 21 травня по 22 липня 2020 року (день звільнення) позивачка перебувала у простої зі збереженням заробітної плати у розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого їй окладу. Згідно з абзацом 6 пункту 2 Порядку № 100 час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Враховуючи, що з 24 березня по 22 липня 2020 року позивачка перебувала у простої та за нею був збережений заробіток частково, то вказаний період, на думку колегії суддів, не може бути включений до розрахункового періоду для визначення середнього заробітку».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
суди встановили, що АТ «Укрзалізниця» у зв`язку з військовою агресією не зупинило свою діяльність, у тому числі вантажні та пасажирські перевезення. Позивач повідомляв роботодавця про те, що з 24 лютого 2022 року не залишав міста Дніпра, де не ведуться активні бойові дії, а також що бажає та може виконувати роботу. Відповідачем не доведено, що на час прийняття спірного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором (посадовою інструкцією), тобто в роботодавця існувала абсолютна неможливість надати роботу, у тому числі хоча б частково, дистанційно або застосувати інший механізм - встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня чи продовження застосування простою, переведення на іншу роботу, яку здатен виконувати позивач відповідної до своєї кваліфікації та досвіду роботи, при тому, що працівник об`єктивно не міг виконувати роботу. Встановивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суди обґрунтовано вважали, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним;
суди зробили правильний висновок, що у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до статті 43 Конституції України найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України, яку суд правильно застосував. Тому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що на момент призупинення дії трудового договору позивач перебував у простої та отримував дві третини встановленого йому посадового окладу, а не середній заробіток;
такий висновок судів узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 21 червня 2023 року в справі № 149/1089/22, який підтриманий Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05 травня 2025 року в справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24). Ураховуючи вирішення Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду питань, які заявник вважав такими, що свідчать про необхідність передачі справи на розгляд палати (об`єднаної падати), Великої Палати Верховного Суду, у задоволенні цього клопотання слід відмовити.
Щодо доводів касаційної скарги про пропуск  ОСОБА_1 строку звернення до суду, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України.
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Касаційний суд враховує, що рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX Прикінцеві положення такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.
Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480 сво 22) зробив висновок, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зазначено, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».
Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).
Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21).
Аналіз матеріалів справи свідчить, що в апеляційній скарзі АТ «Укрзалізниця», окрім іншого, наводило аргументи про пропуск позивачем вказаного строку та відсутність підстав для його поновлення, оскільки установлені судом першої інстанції свідчать про достеменну обізнаність ОСОБА_1 про винесення 01 квітня 2022 року оскарженого наказу про призупинення дії трудового договору, укладеного із позивачем, останньому було відомо про порушенням його права принаймні станом на 22 липня 2022 року, оскільки як вбачається із наданої відповідачем суду письмової заяви ОСОБА_1 , адресованої ним 22 липня 2022 року AT «Укрзалізниця», він звертався до відповідача із заявою про поновлення дії його трудового договору, а у разі неможливості надання роботи ? вивести у режим простою (т. 2, а. с. 86).
Апеляційний суд не врахував, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання. Апеляційний суд не надав відповіді на вказані доводи апеляційної скарги AT «Укрзалізниця».
Разом з тим, суд першої інстанції правильно зазначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Оскаржений наказ було видано під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який тривав безперервно та завершився 01 липня 2023 року. Тому тримісячний строк звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ос стосовно ОСОБА_1 закінчився 01 жовтня 2023 року, а позовна заява подана до суду 03 жовтня 2023 року, тобто з пропуском строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, навіть з урахуванням продовження строку на період дії карантину.
Суд першої інстанції врахував, що працівник у трудових відносинах є більш вразливою стороною, позивач подав заяву про поновлення строку на подання позову, вказавши, що копію спірного наказу не було вручено ОСОБА_1 , яку він отримав лише з відповіддю АТ «Укрзалізниця» від 06 вересня 2023 року, період, на який пропущено строк, - 2 дні, відповідач не надав доказів вручення наказу позивачу або направлення йому засобами поштового зв`язку чи на повідомлену ОСОБА_1 для цього електронну пошту, тому зробив висновок про наявність правових підстав для поновлення строку на звернення до суду з вимогами позивача про визнання незаконним та скасування наказу від 01 квітня 2022 року.
Касаційний суд враховує, що поважність причин пропуску строку звернення до суду оцінюється з урахуванням конкретних обставин справи, тривалості пропущеного строку, поведінки особи протягом цього часу, а також наявності причинного зв`язку між такими обставинами та неможливістю своєчасного звернення до суду. При цьому під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.
Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо незастосування відповідного строку до вимог позивача про стягнення середнього заробітку та про наявність правових підстав для поновлення строку на звернення до суду з вимогами про визнання незаконним і скасування наказу від 01 квітня 2022 року.
За таких обставин саме лише незазначення апеляційним судом про відхилення вказаних доводів відповідача не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення, проте постанову апеляційного суду у зв`язку з цим належить змінити в мотивувальній частині.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду частково ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині оскаржені судові рішення залишити без змін.
Тому Верховний Суд поновлює виконання оскаржених судових рішень в частині стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку, яке зупинене ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Оскільки постанова апеляційного суду змінена тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Українська залізниця» про передачу справи на розгляд Палати, Об`єднаної падати, Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року в частині стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

Д. А. Гудима

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко