ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 333/7424/24
провадження № 61-12406св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Запорізького апеляційного суду від 26 серпня 2025 року у складі колегії суддів Полякова О. З., Кухаря С. В., Подліянової Г. С.,

у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та зобов`язання вчинити дії.

Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про вселення та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначала, що згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09 лютого 2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 лютого 2008 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_1 .

02 вересня 2008 року ОСОБА_1 передала вказану квартиру в іпотеку АБ «Металург» (правонаступником якого є АТ «МетаБанк») як забезпечення за кредитним договором від 25 жовтня 2007 року № 604000593662А.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2020 року у справі № 333/4069/18 задоволено позов АТ «МетаБанк» про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за вказаним кредитним договором.

24 вересня 2020 року Комунарський районний суд м. Запоріжжя видав виконавчий лист у справі № 333/4069/18 про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «МетаБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 49 947,07 дол. США та пені за несвоєчасне погашення відсотків у розмірі 18 790,86 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З. А. від 10 серпня 2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

13 грудня 2021 року відбулись електронні торги з продажу зазначеної квартири. Переможцем торгів став ОСОБА_2 , який запропонував ставку в розмірі 560 000 грн.

13 січня 2022 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю. А. видала ОСОБА_2 свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та зареєструвала за ним право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (витяг від 13 січня 2022 року № 294598646).

ОСОБА_1 зазначала, що пунктом 1.1 кредитного договору від 25 жовтня 2007 року визначено, що банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі - придбання житла у ВАТ «Запорізький домобудівельний комбінат» у сумі 46 519 дол. США на 240 місяців.

Згідно із договором будівництва від 23 жовтня 2007 року № 622, додатковою угодою до вказаного договору та актом приймання-передачі житла від 08 листопада 2007 року, загальна вартість квартири складала 248 583 грн.

Відповідно до даних сайту НБУ, станом на 08 листопада 2007 року, 100 дол. США дорівнювало 505 грн, тобто 1 дол. США дорівнював 5,05 грн.
Таким чином, банк надав кредит на придбання зазначеної квартири в розмірі 234 920,95 грн (46 519 дол. США * 5,05 грн).

У рішенні Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2020 року, що набрало законної сили, у справі № 333/4069/18 зазначено, що меморіальним валютним ордером від 25 жовтня 2007 року № CFL/216183 підтверджено, що на рахунок одержувача ОСОБА_1 надійшли кошти в розмірі 46 519 дол. США (234 920,95 грн), призначення платежу - видача кредиту згідно з договором від 25 жовтня 2007 року № 2620604000593662А. Іншу частину вартості квартири ОСОБА_1 сплатила з особистих коштів, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 23 жовтня 2007 року № 1157 на суму 17 157 грн та квитанцією до прибуткового касового ордера від 08 липня 2007 року № 1246 на суму 3 483 грн.

24 липня 2024 року невідомі особи, які зазначили, що вони є представниками нового власника цієї квартири, один з яких мав довіреність на представлення інтересів ОСОБА_2 , зламали вхідні двері квартири АДРЕСА_1 та здійснили фактичне виселення позивача з квартири.

24 липня 2024 року ОСОБА_1 подала заяву до відділу поліції № 4 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про вчинення кримінального правопорушення за статтею 356 КК України (самоправство).

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 серпня 2024 року № 391390372 у ОСОБА_1 відсутнє інше нерухоме майно для проживання.

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 липня 2024 року № 388262636, власником зазначеної квартири є ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок того, що квартира АДРЕСА_1 придбана не лише за кредитні, а й за її особисті кошти, вона має право користування вказаною квартирою до її виселення в судовому порядку та зазначення в судовому рішенні про інше постійне місце проживання. Натомість виселення з житлового приміщення, що було передано в іпотеку, здійснюється виключно в добровільному порядку або за рішенням суду. Разом з тим, добровільним виконанням зобов`язання необхідно вважати дію особи, вчинену з власного бажання, що відповідає її внутрішній волі, без будь-якого примусу.

Посилаючись на означені обставини, позивач просила суд: 
- вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 ; 
- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати комплект ключів від вхідних дверей цієї квартири;
- судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Комунарський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 26 червня 2025 року у складі судді Тучкова С. С. в задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач втратила інтерес до спірної квартири, що підтверджується наявними в справі доказами та добровільно покинула житло.

Запорізький апеляційний суд постановою від 26 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2025 року в цій справі скасував. 

Ухвалив в цій справі нову постанову, якою ухвалив: «Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та зобов`язання вчинити дії - задовольнити. Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати комплект ключів від вхідних дверей цієї квартири.»

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження добровільного виселення ОСОБА_1 , за її словами, у квартирі досі залишаються її речі, доступу до яких вона немає. Суд першої інстанції залишив поза увагою доводи ОСОБА_1 про те, що квартира куплена частково і за її особисті кошти, а не тільки за рахунок кредиту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2025 року до Верховного Суду,  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 13 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

28 жовтня 2025 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

У лютому 2026 році ОСОБА_2 надіслав клопотання про зупинення виконання рішення, в якому просить зупинити виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 26 серпня 2025 року.

Верховний Суд ухвалою від 20 лютого 2026 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 20 лютого 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі відповідач посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц, від 23 листопада 2023 року у справі № 755/3459/22.

У касаційній скарзі зазначається, що позивач тривалий час не проживала в зазначеній квартирі, квартира була вільна від меблів та майна позивача. У спірній квартирі протягом майже одного року було відсутнє електропостачання. Доказів, які б свідчили про її проживання в спірній квартирі позивач не надала.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Фактичні обставини справи

Суд установив, що  23 жовтня 2007 року ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» та ОСОБА_1 уклали договір будівництва № 622, відповідно до умов якого ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» залучає ОСОБА_1 до участі в будівництві панельного 10-поверхового житлового будинку на АДРЕСА_2 (а. с. 27-30).

23 жовтня 2007 року ОСОБА_1 перерахувала ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» 17 500 грн, що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордера № 1157. Зазначений платіж здійснено на виконання договору (а. с. 31).

25 жовтня 2007 року АБ «Металург» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 604000593662А, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 46 519 дол. США строком погашення до 25 жовтня 2027 року зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитом. Кредит було надано шляхом перерахування коштів на рахунок ОСОБА_1 на споживчі цілі - придбання житла (оплата за укладеним із ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» договором будівництва) (а. с. 17-19).

ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» належним чином виконало зобов`язання перед ОСОБА_1 за договором будівництва від 23 жовтня 2007 року № 622, відповідно до умов якого та додаткової угоди від 08 листопада 2007 року, згідно акта приймання-передачі житла від 08 листопада 2007 року ОСОБА_1 отримала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на загальну суму 248 583 грн (а. с. 30).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 лютого 2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 лютого 2008 року, ОСОБА_1 набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 9, 10).

02 вересня 2008 року АБ «Металург» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір № 9040005936603 відповідно до умов якого забезпечене виконання ОСОБА_1 всіх зобов`язань за кредитним договором від 25 жовтня 2007 року № 604000593662А. Предметом іпотеки за цим договором є квартира вартістю 248 583 грн. Місцезнаходження нерухомого майна: АДРЕСА_3 (а. с. 13-16).

Комунарський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 28 липня 2020 року у справі № 333/4069/18 задовольнив позов АТ «МетаБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . Стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 суму заборгованості за кредитним договором від 25 жовтня 2007 року № 604000593662А станом на 26 липня 2018 року в розмірі 49 947,07 дол. США (а. с. 20-23).

08 жовтня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Шавлукова З. А. склала заявку на реалізацію арештованого майна (предмета іпотеки), двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 33-35).

13 січня 2022 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю. А. видала ОСОБА_2 свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та зареєструвала за ним право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 36, 37).

24 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до відділу поліції № 4 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області з заявою про те, що невідомі особи змінили замки у вхідних дверях, у зв`язку з чим вона не може потрапити до квартири (а. с. 38).

Відповідно до листа відділу поліції № 4 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 29 липня 2024 року за фактом звернення ОСОБА_1 проведено перевірку. Під час проведення перевірки було встановлено, що в цій ситуації вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, тому підстави для ухвалення рішення про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відсутні (а. с. 54).

Відповідно до відповіді департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 30 вересня 2024 року про розгляд адвокатського запиту, місце проживання ОСОБА_1 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 з 04 жовтня 2012 року до 01 лютого 2022 року (а. с. 77 зворот).

Згідно із наданим до відповіді концерну «Міські теплові мережі» від 27 вересня 2024 року розрахунку, заборгованість за послуги з постачання теплової енергії/гарячої води за адресою: АДРЕСА_4 перед концерном «Міські теплові мережі» станом на 01 вересня 2024 року становить 16 848,42 грн. Розрахунок складено з початку 2022 року, в графі сплачено жодної інформації про здійснені оплати не міститься (а. с. 79, 80).

Відповідно до відповіді ОСББ «Новокузнецька 53А» від 19 вересня 2024 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , працівниками ПАТ «Запоріжжяобленерго» за участі представників ОСББ «Новокузнецька 53А» 25 вересня 2023 року було відключено електропостачання у зв`язку з відсутністю можливості провести контрольну звірку показників лічильника контролером. У подальшому 25 липня 2024 року за заявою ОСОБА_2 електропостачання було відновлено. 24 листопада 2023 року в кв. АДРЕСА_5 , відбувся прорив в системі опалення квартири (корозія радіатора, розташованого на кухні) внаслідок чого квартира, яка розташована поверхом нижче, опинилась під загрозою затоплення, проте попередити мешканців про ймовірні ризики та необхідність вжиття запобіжних заходів не виявилось можливим, оскільки двері квартири № 41 ніхто не відчинив. Оглянути стан квартири та перевірити її фактичний стан у наступні дні також не вдалось з тих самих підстав. До моменту отримання адвокатського запиту до правління ОСББ звернень від мешканців, власників кв. № 41 з приводу зазначеної події також не надходили. На установчих зборах з створення ОСББ «Новокузнецька 53А», що відбулись 20 листопада 2022 року, а також на загальних зборах власників квартир, що було проведено 15 листопада 2023 року мешканці або власник квартири № 41 участі не брав. Заборгованість з оплати внесків до ОСББ «Новокузнецька 53А» за адресою: АДРЕСА_3 становить 5 879,36 грн та нарахована за період з 01 січня 2023 року по 01 вересня 2024 року (а. с. 81).

Відповідно до інформації про покази лічильника електричної енергії за адресою: АДРЕСА_3 , за період з 01 січня 2022 року по 01 вересня 2024 року спожито 173 кВт. В січні 2022 року - 147 кВт. За період з лютого по серпень 2023 року споживання становило по одному кВт в місяць, у вересні 2023 року - 7 кВт, за період з жовтня 2023 року по серпень 2024 року включно щомісячне споживання було відсутнє (а. с. 82, 83).

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та аргументи відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша статті 41 Конституції України).

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частина третя статті 47 Конституції України).

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції присвячена захисту права власності - праву мирно володіти своїм майном.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та сьома статті 319 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Реалізуючи своє право на житло людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло на підставі правочину, або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря (наймача) житла та членів його сім`ї.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин).

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 зробив висновок, що враховуючи норми статті 109 ЖК України та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. 

Системний аналіз зазначених положень законодавства дозволяє суду стверджувати про те, що виселення з житлового приміщення, що було передано в іпотеку, здійснюється виключно в добровільному порядку або за рішенням суду.
Водночас добровільним виконанням зобов`язання необхідно вважати дію особи, вчинену з власного бажання, що відповідає її внутрішній волі, без будь-якого примусу.

В постанові Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 755/3459/22 про те, що добровільність виселення може свідчити самостійне звільнення особою спірного приміщення, в тому числі й від речей.

Суд першої інстанції встановив, що позивач протягом тривалого часу у квартирі не проживала, особисті речі та меблі з неї вивезла, що об`єктивно свідчить про припинення наміру використовувати житло за призначенням. Крім того, електропостачання у квартирі було відключено, при цьому позивач не вживала заходів щодо його відновлення, не здійснювала оплату житлово-комунальних послуг, не забезпечувала належного утримання житла та не проявляла зацікавленості його технічним чи санітарним станом. Такі обставини у своїй сукупності свідчать про відсутність у позивача наміру користуватися квартирою як власним житлом та про фактичну відмову від її використання.
Відповідно до вказаного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність у позивача фактичного інтересу до спірної квартири, що підтверджується сукупністю наявних у матеріалах справи доказів, а також її поведінкою, яка свідчить про добровільне припинення користування зазначеним житловим приміщенням та фактичне залишення його.

Таким чином, з урахуванням викладеного, надавши оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, перевіривши їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а також застосувавши вимоги чинного законодавства, суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 13 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, поданих сторонами й іншими учасниками процесу, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, застосував норми матеріального права, що регулюють виселення фізичних осіб при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, хоча предмет позову стосується вселення, що свідчить про застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. 

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. 

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Покладення на нового власника житла обов`язку вселення колишнього власника житла до житлового приміщення призведе до порушення справедливого балансу, особливо за умови, коли новий власник не має іншого житла, є вимушеним переселенцем з тимчасово окупованої території та маючи власну квартиру, вимушений протягом тривалого часу винаймати для себе оселю. 

За такої ситуації, коли власник житла - особа якій належить суб`єктивне цивільне право (право власності), не може його захистити, відбувається покладення індивідуального та надмірного тягаря на нового власника, який порушує справедливий баланс. У схожій ситуації Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (KOPYTOK v. RUSSIA, № 48812/09, § 37-39, ЄСПЛ, від 15 січня 2019 року).

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

З урахуванням встановлених у справі обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Також, оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги та скасування постанови апеляційного суду і залишення в силі рішення місцевого суду, тому відсутні підстави для задоволення клопотання про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 26 серпня 2025 року скасувати та залишити в силі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	А. І. Грушицький 	
Судді 	А. А. Калараш  І. В. Литвиненко  Є. В. Петров  	
	В. В. Пророк