ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/1938/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С., 

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Державного підприємства «Готельний комплекс «Національний» Управління справами Апарату Верховної Ради України» - Кривенди М.В.,
Фонду державного майна України - Федорчука О.В.,
Міністерства закордонних справ і у справах Співдружності Націй 
Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, яке представлене в Україні Посольством - Оніщенка О.В.,
Управління справами Апарату Верховної Ради України - Кирсенка Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фонду державного майна України

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025 (у складі колегії суддів: Алданова С.О. (головуючий), Євсіков О.О., Корсак В.А.), якою скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 про закриття провадження 

у справі № 910/1938/25

за позовом Державного підприємства «Готельний комплекс «Національний» Управління справами Апарату Верховної Ради України»
до Фонду державного майна України, Міністерства закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, яке представлене в Україні Посольством,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Управління справами Апарату Верховної Ради України,
про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року Державне підприємство «Готельний комплекс «Національний» Управління справами Апарату Верховної Ради України» (далі - ДП «Готельний комплекс «Національний») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фонду державного майна України із вимогами про:
- визнання недійсним договору про внесення змін від 15.02.2022 № 36 до договору оренди від 04.09.1992 № 1/94, укладеного між Фондом державного майна України та Міністерством закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, представлене Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні;
- визнання недійсним договору від 07.09.2022 № 83 про внесення змін до договору оренди державного майна від 04.09.1992 № 1/94 шляхом викладення його в новій редакції, укладеного між Фондом державного майна України та Міністерством закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, представленим Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/1938/25. Залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Управління справами Апарату Верховної Ради України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.04.2025 залучено Посольство Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні до участі у справі як співвідповідача.
Ухвалою Господарського суду міста Києві від 17.09.2025 провадження у справі № 910/1938/25 закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025 ухвалу Господарського суду міста Києві від 17.09.2025 скасовано. Справу № 910/1938/25 направлено для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.
Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у січні 2026 року Фонд державного майна України подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, що підпадає під дію абз. 2 частини 2 статті 287 ГПК, просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025, а ухвалу Господарського суду міста Києві від 17.09.2025 залишити в силі.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.01.2026 відкрито касаційне провадження у справі № 910/1938/25 за касаційною скаргою Фонду державного майна України з підстави, передбаченої абз. 2 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.02.2026.
ДП «Готельний комплекс «Національний» у відзиві на касаційну скаргу зазначило про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, тому просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Управління справами Апарату Верховної Ради України у відзиві на касаційну скаргу просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Міністерство закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, представлене Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні, у відзиві на касаційну скаргу просить врахувати цей відзиву на касаційну скаргу при подальшому розгляді справи № 910/1938/25; скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025 у справі № 910/1938/25 повністю і залишити в силі ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 у справі 910/1938/25.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
При вирішенні спору судами попередніх інстанцій установлено, що 04.09.1992 укладено договір оренди № 1/94, на підставі якого позивачем передано в оренду Міністерству закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії будівлю № 9 по вулиці Десятинній у місті Києві для розміщення там Посольства Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Цей договір підписано зі сторони орендаря послом Її Величності Королеви Великобританії Саймоном Хімансом.
15.02.2022 між відповідачами укладено договір № 36 про внесення змін до договору оренди від 04.09.1992 № 1/94.
07.09.2022 між відповідачами укладено договір № 83 про внесення змін до договору оренди державного майна від 04.09.1992 № 1/94 шляхом викладення його в новій редакції.
Оспорювані у справі договори укладалися між Фондом державного майна України як органом виконавчої влади України та Міністерством закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, представленим Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні. Предметом цих правочинів є правовідносини, що стосуються передачі в оренду майна за договором від 04.09.1992 Королівству Великої Британії та Північної Ірландії.
ДП «Готельний комплекс «Національний» оспорило ці договори шляхом подання позову до суду про визнання недійсним договору про внесення змін від 15.02.2022 № 36 до договору оренди від 04.09.1992 № 1/94, укладеного між Фондом державного майна України та Міністерством закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, представленим Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні, та визнання недійсним договору від 07.09.2022 № 83 про внесення змін до договору оренди державного майна від 04.09.1992 № 1/94 шляхом викладення його в новій редакції, укладеного між Фондом державного майна України та Міністерством закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, представленим Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні.
Суд першої інстанції закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК та мотивував ухвалу тим, що, зважаючи на предмет спору, а також на те, що оспорювані договори підписані між Фондом Державного майна України та Міністерством закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, яке представлене в Україні Посольством, то цей спір не може бути розглянутий окремо до кожного з відповідачів, водночас матеріали справи не містять доказів того, що Посольство або компетентні органи Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії надали згоду на розгляд спору у цій справі в судах України. Натомість представником Міністерства закордонних справ у справах співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії заявлено про застосування судового імунітету до цього відповідача. Суд звернув увагу позивача, що позов про визнання угоди недійсною, де відповідачем є Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, відноситься до юрисдикції судів Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.
Суд апеляційної інстанції ухвалу суду першої інстанції скасував та передав справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки, за висновками суду, на відповідача-2 та у правовідносинах, що склалися між сторонами, не поширюється імунітет від юрисдикції судів країни перебування, тобто, Міністерство закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, яке представлене в Україні Посольством, у цій справі, - є процесуально-правоздатним співвідповідачем, а угода, укладена між сторонами, має комерційний характер. При цьому суд виходив із положень статей 25-27, 30, 76, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», статей 2, 10 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, з правової природи оспорюваних договорів та їх мети, з урахуванням характеру спірних правовідносин.
Фонд державного майна України у поданій касаційній скарзі в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень зазначив, зокрема, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові неправильно застосував статтю 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування зазначеної норми, викладених у постанові від 13.05.2020 у справі № 711/17/19. Скаржник зазначив, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися ті обставини, що положення статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлюють судовий імунітет, згідно з яким пред`явлення позову до іноземної держави може бути допущено лише за згодою її компетентних органів. Апеляційний суд безпідставно застосував концепцію «обмеженого імунітету»; оренда приміщень для дипломатичної місії є дією, невід`ємно пов`язаною із суверенною діяльністю держави (acta jure imperii), що підтверджується статтею 3 Віденської конвенції 1961 року. Встановлення орендної плати не змінює суверенної мети використання майна на комерційну. Отже, на думку скаржника, навіть за відсутності спору щодо майна на території України, що належить такій іноземній державі, норми щодо імунітету держави мають пріоритетний характер, оскільки вони базуються на міжнародно-правовому принципі «рівний над рівним не має юрисдикції». Судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови зроблено помилковий висновок, оскільки безпідставно залишено поза увагою абсолютний імунітет відповідача-2, враховуючи відсутність волі погодження підпорядкувати себе юрисдикції іноземних судів.
Відповідно до статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій установили, що стороною (відповідачем-2) у справі за позовом ДП «Готельний комплекс «Національний» є іноземний суб`єкт з особливим правовим статусом, а саме Міністерство закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, представлене Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні, тобто іноземна держава, представлена дипломатичним представництвом (Посольством). Предметом позову у цій справі є визнання недійсними договорів оренди державного нерухомого майна, що використовується відповідачем-2 для здійснення його основних функцій - Посольства Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Статтею 11 ГПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися (частина 1 статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Частина 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
У частині 4 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.
У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави. Таким чином, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.
Отже, пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10.06.1993 № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24.04.1963.
За положеннями Віденської конвенції про дипломатичні зносини від 18.04.1961, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави. Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 711/17/19, від 03.06.2020 у справі № 357/13182/18, від 24.06.2020 у справі № 711/16/19, від 17.02.2021 у справі № 756/11440/19.
Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано, зокрема у Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004, яка втілює концепцію обмеженого імунітету держави, визначає, зокрема, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету, а також закріплює перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.
Суд першої інстанції з посиланням на відповідні норми законодавства, а також Конвенції, які застосовуються судами України відповідно до звичаєвого міжнародного права як кодифікований звід звичаєвих норм міжнародного права, обґрунтовано зазначив, що відповідач-2 має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до нього позову. 
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові неправильно застосував норми процесуального права та норми права, що регулюють питання судового імунітету при пред`явленні позову до іноземної держави, та не врахував зазначені висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права у таких правовідносинах, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку, що на Міністерство закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, яке представлене в Україні Посольством у цій справі, та у правовідносинах, що склалися між сторонами, не поширюється імунітет від юрисдикції судів країни перебування. 
Будь-яких обставин того, що сторони оспорюваних договорів мали комерційну мету при їх укладенні та переслідували досягнення конкретних економічних результатів, аніж надання нерухомого майна для розміщення дипломатичного представництва, суд апеляційної інстанції не встановив, тому посилання цього суду на комерційний характер оспорюваних договорів з огляду на положення статті 10 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) є безпідставним.
Натомість суд першої інстанції правомірно зазначив, що оспорювані договори не можуть бути розтлумачені як комерційні, оскільки майно, що використовується державою для цілей виконання суверенних функцій, включаючи майно дипломатичних місій, користується абсолютним імунітетом від примусового судового процесу; оренда приміщень для розміщення посольства є дією, невід`ємно пов`язаною з дипломатичною діяльністю, а стороною таких угод є держава Україна в особі уповноваженого державного органу.
При цьому, установивши, що дипломатичним представництвом, як компетентним органом держави, згоди на розгляд цієї справи в суді України не надано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК, оскільки у разі, якщо такої згоди не отримано, то Міністерство закордонних справ і у справах Співдружності Націй Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, представлене Посольством Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні, не може набувати процесуального статусу відповідача у господарському процесі.
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з наведеними висновками Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права стосовно того, що в разі, якщо відповідач має в Україні судовий імунітет, то необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до нього позову.
Таким чином доводи касаційної скарги Фонду державного майна України та зазначені ним підстави касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 312 ГПК).
Ураховуючи те, що суд апеляційної інстанції скасував ухвалу суду першої інстанції, яка відповідає закону, то постанова Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025 у справі № 910/1938/25 підлягає скасуванню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 у цій справі - залишенню в силі.
Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК покладаються на позивача.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фонду державного майна України задовольнити.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025 у справі № 910/1938/25 скасувати.
3. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 у справі № 910/1938/25 залишити в силі.
4. Стягнути з Державного підприємства «Готельний комплекс «Національний» Управління справами Апарату Верховної Ради України» (код ЄДРПОУ 05907265) на користь Фонду державного майна України (код ЄДРПОУ 00032945) витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги в сумі 2 662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 коп.).
5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв 

І.С. Міщенко