УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2026 року
м. Київ
справа № 202/11790/24
провадження № 51-527ск26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року щодо ОСОБА_6 і
ВСТАНОВИВ:
Вироком Індустріального районного суду міста Дніпра від 31 липня 2025 року визнано винуватою та призначено покарання  ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 296 743,44 грн та моральну шкоду у розмірі 14 837,17 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Науково-Виробниче Об`єднання «СОЗИДАТЕЛЬ» на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 400 000 грн.
Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством. Зокрема скасовано арешт автомобіля марки «Hyundai Tucson», номерний знак НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 липня 2025 року.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року вирок місцевого суду скасовано в частині вирішення цивільного позову та призначено новий розгляд в цій частині у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі представник потерпілої посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Стверджує, що суд першої інстанції, з яким безпідставно погодився у своїй ухвалі апеляційний суд, протиправно скасував арешт автомобіля, оскільки у цьому кримінальному провадженні не вирішено цивільний позов. Зазначає, що суд апеляційної інстанції не розглянув його заяву про забезпечення цивільного позову та не вирішив питання щодо процесуальних витрат, понесених потерпілою.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї копії судових рішень та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 липня 2025 року з метою збереження речових доказів було накладено арешт на автомобіль. Оскільки мета вказаного заходу забезпечення кримінального провадження була досягнута, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність скасування арешту транспортного засобу.
У своєму рішенні апеляційний суд погодився з таким висновком місцевого суду, послався на релевантну практику Верховного Суду, викладену у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 608/2172/18 та вказав про те, що накладений в межах кримінального провадження арешт є заходом забезпечення саме кримінального провадження, в якому він накладений і не може бути заходом забезпечення позовів, поданих в межах інших видів судочинства. Колегія суддів відхиляє доводи представника потерпілої про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі безпідставно послався на вказану практику Верховного Суду.
Крім того, в своєму рішенні апеляційний суд також зазначив, що цивільне законодавство надає позивачеві право під час звернення до суду з відповідним позовом поставити перед судом питання про накладення арешту на спірне майно.
З наведеними висновками судів попередніх інстанцій погоджується і касаційний суд, оскільки у вказаному кримінальному провадженні арешт на означене майно накладався не з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення (цивільного позову), а виключно з метою збереження речового доказу. Позаяк, місцевим судом було ухвалено судове рішення, яким закінчується судовий розгляд, потреба у продовженні дії заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту автомобіля відпала.
Стосовно аргументів адвоката ОСОБА_5 про невирішене апеляційним судом питання щодо процесуальних витрат, понесених потерпілою, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 124 КПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не приймаючи рішення про новий судовий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл процесуальних витрат.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, процесуальні витрати, понесені потерпілою, стосуються також пред`явленого цивільного позову у кримінальному провадженні.
Ухвалою суду апеляційної інстанції вирок місцевого суду скасовано в частині вирішення цивільного позову та призначено новий розгляд в цій частині у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
З огляду на це, розподіл апеляційним судом процесуальних витрат, пов`язаних з пред`явленням та розглядом цивільного позову, до його остаточного вирішення не узгоджуватиметься з положеннями ч. 3 ст. 124 КПК та буде передчасним.
Водночас щодо інших процесуальних витрат потерпілої у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що КПК не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу таких витрат, виключно обвинувальним вироком (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17).
Невирішення питання про розподіл процесуальних витрат не може бути єдиною підставою для скасування прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості і призначення покарання.
Означене у касаційній скарзі представника потерпілої питання щодо розподілу процесуальних витрат може бути вирішено відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК, згідно з якою процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
На переконання колегії суддів, у процедурі виконання судового рішення можуть бути вирішені питання, які залишились поза увагою судів попередніх інстанцій, та невирішення яких не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Суд вважає, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3