ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 року
м. Київ

справа № 215/3082/16-ц
провадження № 61-4457св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2025 року у складі колегії суддів Зубакової В. П., Бондар Я. М., Остапенко В. О., 

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що відповідно до кредитного договору від 12 вересня 2007 року № DN80FI00000146, банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 15 888,00 доларів США, терміном до 11 вересня 2027 року, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.
Відповідно до умов договору відповідач зобов`язалася здійснювати погашення заборгованості, що складається із заборгованості за кредитом і відсотками, комісії та інших витрат згідно з договором, проте ОСОБА_1 не виконує своїх зобов`язань.
Станом на 30 червня 2016 року заборгованість становить 53 655,25 доларів США, що за курсом 24,85 грн відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 30 червня 2016 року, становить 1 333 332,96 грн, і складається з таких сум: 12 732,83 доларів США заборгованості за кредитом, 12 185,11 доларів США - за відсотками за користування кредитом, 3 833,74 доларів США - комісії за користування кредитом, 24 903,57 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.
На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 12 вересня 2007 року у розмірі 1 333 332,95 грн та судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області заочним рішенням від 20 жовтня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 20 жовтня 2016 року про виправлення описки, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнив.
Стягнув із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват-Банк» заборгованість за кредитним договором від 12 вересня 2007 року у розмірі 1 353 332,95 грн.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції керувався тим, що боржниця неналежно виконала зобов`язання за укладеним кредитним договором в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, тому вважав, що є підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі.
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року.
Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалою від 21 листопада 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року відмовив.
Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року залишив без задоволення.
Ухвалу мотивовано тим, що немає підстав для поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.
Не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 04 березня 2025 року заочне рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року скасував та ухвалив нове рішення про відмову в позові.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що, пред`явивши вимогу про повне дострокове повернення всієї суми кредиту і пов`язаних із ним платежів, АТ КБ «ПриватБанк» як кредитор змінило строк виконання основного зобов`язання, який вважається таким, що настав для позичальника ОСОБА_1 . Наведене зумовило для неї виникнення обов`язку в цей строк повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти й інші платежі.
Апеляційний суд зазначив, що до суду з відповідним позовом банк звернувся у липні 2016 року, тобто з пропуском трирічної позовної давності, про застосування якої заявила відповідачка у суді апеляційної інстанції, оскільки місцевий суд ухвалив заочне рішення, а  ОСОБА_1 довела поважність причин неможливості заявлення позовної давності в суді першої інстанції, застосування якої є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у квітні 2025 року, АТ КБ «ПриватБанк» просить постанову апеляційного суду скасувати, а заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на:
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц, у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19;
пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме, суд не дослідив зібрані у справі докази за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив обставини справи, безпідставно застосував позовну давність за заявою сторони під час апеляційного розгляду справи, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції.
Апеляційний суд:
не взяв до уваги докази належного повідомлення відповідачки про розгляд справи в суді першої інстанції;
не звернув уваги, що у справі № 215/2652/13-ц (за позовом банку до відповідачки про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення) встановлено, що відсутні відомості про отримання відповідачкою вимоги про повернення кредитних коштів;
проігнорував недобросовісну поведінку відповідачки, яка зазначала у справі № 215/2652/13-ц, що не отримувала вимогу банку про повернення кредитних коштів.
Доводи інших учасників справи
У травні 2025 року від ОСОБА_1 на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», в якому викладено заперечення на доводи касаційної скарги, які відповідачка вважає необґрунтованими та безпідставними, просить відмовити в її задоволенні, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
Відповідно до кредитного договору від 12 вересня 2007 року № DN80FI00000146, банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 15 888,00 доларів США, терміном до 11 вересня 2027 року, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит і сплатити відсотки за його користування в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.
Станом на 30 червня 2016 року заборгованість становила 53 655,25 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України від 30 червня 2016 року еквівалентно 1 333 332,96 грн, і включає: 12 732,83 доларів США - заборгованість за кредитом, 12 185,11 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3 833,74 доларів США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом, 24 903,57 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
09 вересня 2010 року банк пред`явив ОСОБА_1 досудову вимогу № 2425007588 (а. с. 16-19), яку вона отримала 13 вересня 2010 року, однак залишила без реагування.
У вимозі від 09 вересня 2010 року № 2425007588 позивач визначив тижневий строк для виконання зобов'язань за кредитним договором від 12 вересня 2007 року № DN80FI00000146.
30 квітня 2013 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором від 12 вересня 2007 року № DN80FI00000146 (справа № 215/2652/13-ц)(а. с. 173, 174).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватноправовими нормами визначено обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
У справі, що переглядається, банк звернувся до відповідачки як боржниці за кредитним зобов`язанням з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 вересня 2007 року, розрахунок якої здійснено станом на 30 червня 2016 року.
Суд першої інстанції заочним рішенням з урахуванням ухвали про виправлення описки, розглянувши справу без участі відповідачки, позов банку задовольнив повністю.
Водночас, апеляційний суд, переглянувши заочне рішення місцевого суду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , виснував, що встановлено підстави для часткового стягнення заборгованості. 
Апеляційний суд вважав, що, пред`явивши 09 вересня 2010 року вимогу про повне дострокове повернення всієї суми кредиту і пов`язаних із ним платежів, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, який для позичальниці ОСОБА_1 (отримала вимогу банку 13 вересня 2010 року) вважається таким, що настав, що зумовило виникнення у неї обов`язку у тижневий строк, визначений у вимозі, повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти та інші платежі.
Оскільки відповідачка ОСОБА_1 не виконала умови кредитного договору в повному обсязі, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача суми заборгованості, розрахованої згідно з досудовою вимогою № 2425007588 станом на 20 вересня 2010 року (день завершення тижневого строку з дня отримання боржницею вимоги банку), у загальному розмірі 19 168,35 доларів США.
Водночас апеляційний суд взяв до уваги, що в апеляційній скарзі відповідачка посилалась на те, що не була повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції та була позбавлена можливості заявити про застосування позовної давності, тому просила відмовити у позові з цієї підстави.
Суд апеляційної інстанції виснував, що оскільки відповідачка не брала участі у розгляді справи та не повідомлена про її розгляд, є підстави для застосування позовної давності, що спливла на час звернення з позовом у цій справі і самостійною підставою для скасування судового рішення місцевого суду та відмови у позові.
Колегія суддів звертає увагу на те, що здійснення касаційного провадження у справі залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені заявником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
З урахуванням доводів касаційної скарги предметом касаційного розгляду є питання неоднакового застосування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, щодо можливості заявлення відповідачкою клопотання про застосування позовної давності в суді апеляційної інстанції, а не в суді першої інстанції. Банк вважає, що відповідачка була належно повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції.
Крім того, банк посилається на неоднакове застосування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц, в частині незгоди з висновками апеляційного суду про пропуск банком позовної давності.
Верховний Суд вважає наведені заявником доводи касаційної скарги такими, що не підтвердилися, з огляду на таке.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦПК України).
Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом за власною ініціативою застосовуватись не може за жодних обставин.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року в справі № 6-3063цс16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц сформовано висновок про те, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.
Аналогічні висновки викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19.
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції перевірив доводи апеляційної скарги про те, чи була відповідачка належним чином повідомлена про розгляд справи.
Апеляційний суд урахував те, що оскаржуване рішення місцевого суду ухвалено під час дії ЦПК України в редакції від 18 березня 2004 року, тому відповідно до статті 3 ЦПК України перевірив факт належного повідомлення відповідачки ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи відповідно до положень цієї редакції кодексу.
Згідно з частиною першою статті 158 ЦПК України (тут і далі - в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції) розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.
За змістом положень частини п`ятої статті 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.
Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.
Згідно з матеріалами справи всі судові повістки, направлені на адресу відповідачки ОСОБА_1 , повернено до суду з поміткою про причини невручення «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 24, 29).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 461/10610/13-ц викладено такий висновок: «Повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» чи «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» не є доказом належного інформування позичальника про час і місце розгляду справи (близький за змістом висновок викладений у пункті 31 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц, у пунктах 47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/11896/17 від 12 грудня 2018 року). Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційний суд не виконав належно зазначений процесуальний обов`язок з інформування позичальника».
Подібні висновки також викладено у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 361/8730/15-ц, у якій касаційний суд здійснив тлумачення змісту статей 74, 76 ЦПК України щодо належного повідомлення сторони про розгляд справи в редакції ЦПК України від 18 березня 2004 року.
З урахуванням наведеного апеляційний суд правильно виснував, що відповідачка ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи та не брала участі у її розгляді в суді першої інстанції, тому обґрунтовано взяв до уваги її клопотання про застосування позовної давності, заявлене в апеляційній скарзі.
У постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, на висновки якої посилається банк у касаційній скарзі, зокрема про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, встановлено інші фактичні обставини, ніж у справі, що переглядається, а саме, що відповідач брав участь у розгляді справи, рішення місцевого суду було направлено йому на зазначену ним у відзиві адресу, а обставини роботи поштових відділень, введення карантину та організації роботи органів самого відповідача щодо претензійно-позовної діяльності, на які посилався відповідач, не перешкоджали йому подати апеляційну скаргу у встановлений законом строк.
Тому вказані висновки Верховного Суду не є застосовними у справі, що переглядається.
Стосовно доводів касаційної скарги про те, що банк не пропустив позовну давність, колегія суддів зазначає таке.
Апеляційний суд встановив, що у направленій відповідачці вимозі від 09 вересня 2010 року № 2425007588, яку вона отримала 13 вересня 2010 року, банк визначив тижневий строк для погашення заборгованості, тому суд вважав, що з 20 вересня 2010 року банк змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором від 12 вересня 2007 року № DN80FI00000146.
До суду з позовом банк звернувся у липні 2016 року, тобто з пропуском трирічної позовної давності, про застосування якої заявила відповідачка.
Заперечуючи те, що позовна давність має відраховуватися з 20 вересня 2010 року (з огляду на зміну банком строку виконання зобов`язань за кредитним договором) позивач з посиланням на висновки, сформовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зазначає, що позовна давність має відраховуватися від дати набрання рішенням суду у справі № 215/2652/13-ц законної сили.
У вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зазначено, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Колегія судді зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц підтримала висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio inpersonam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio inrem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду у справі №442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі №754/16764/17, від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року в справі № 712/19272/12, від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 02 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 01 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц).
У постанові Верховного Суду від 06 серпня 2025 року у справі № 308/1767/17 (провадження № 61-14556св24) у подібних правовідносинах касаційний суд зазначив таке: «Банк 03 вересня 2011 року надсилав відповідачу вимогу № 30.1.0.0./2-951MKLFZ0C6C0, у якій вимагав у тридцятиденний строк з моменту отримання вимоги сплатити заборгованість за кредитним договором від 12 липня 2006 року № MKY7GK00000248 у розмірі 71 563,29 доларів США, попереджаючи, що в разі невиконання вимоги в повному обсязі банком буде звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 14 липня 2006 року. Вказану вимогу відповідач отримав 07 жовтня 2011 року, тому з 07 листопада 2011 року почався перебіг позовної давності, яка спливала 06 листопада 2014 року».
Апеляційний суд у справі, яка переглядається, урахував те, що 09 вересня 2010 року до звернення з позовом у справі № 215/2652/13-ц банк направив відповідачці вимогу за її кредитним зобов`язанням (отримано відповідачкою 13 вересня 2010 року), у якій встановив тижневий строк для виконання грошового зобов`язання, чим змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору.
Верховний Суд критично оцінює посилання заявника на непослідовність позиції відповідачки, яка у справі № 215/2652/13-ц зазначала, що не отримувала вимоги банку, оскільки зміст рішення суду у справі № 215/2652/13-ц не містить достатньої інформації про те, на неотримання якої саме із вимог банку, які надсилались  ОСОБА_1 з 2010 року до 2013 року, вона посилалася, ураховуючи, що предметом спору було звернення стягнення на предмет іпотеки.
Крім того, у справі № 215/2652/13-ц за позовом банку, поданим у квітні 2013 року, до відповідачки про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, суд зазначив, що той факт, що банк не має інформації про отримання відповідачкою вимоги про повернення кредитних коштів не має правового значення, оскільки у справі встановлено, що про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачка була належно повідомлена.
У справі № 215/2652/13-ц суди не надавали оцінки факту отримання / не отримання відповідачкою вимоги банку.
Тому Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо непослідовності заяв відповідачки, які, на думку банку, свідчать про недобросовісність її дій, оскільки у справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що вона отримала письмову вимогу банку від 09 вересня 2010 року № 2425007588 13 вересня 2010 року, а доводи заявника зводяться до припущень та спонукання суду касаційної інстанції здійснити переоцінку доказів. 
Саме лише заперечення заявником того факту, що  ОСОБА_1 отримала вимогу банку від 09 вересня 2010 року № 2425007588, не може бути підставою для скасування судового рішення у цій справі.
З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги банку не спростовують висновків апеляційного суду про сплив позовної давності за вимогами, пред`явленими до відповідачки у цій справі.
Висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, щодо заборони суперечливої поведінки не суперечать висновкам апеляційного суду за встановлених обставин у справі, що переглядається.
Інші наведені в обґрунтування касаційної скарги доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
На думку судової колегії, судове рішення є достатньо мотивованим.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк