ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 754/6034/22
провадження № 61-8811св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Універсал Банк», 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Бондарчука Віталія Олександровича, на постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Євграфової Є. П., Левенця Б. Б., касаційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Буши Н. Д., та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Євграфової Є. П., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 11 травня 2021 року відкрив в АТ «Універсал Банк» поточний рахунок № НОМЕР_1 та картку продукту «monobank» № НОМЕР_2 до цього рахунку. 12 травня 2021 року він вніс через касу банку 1 107 600,00 грн для поповнення своєї картки.
Указував, що 12 травня 2021 року він отримав на електронну пошту листа від відповідача про призупинення використання ним коштів у сумі 1 107 600,00 грн, які були внесені на банківську картку. У листі також зазначено про необхідність надати банку документи для підтвердження джерела походження цих коштів, а 14 травня 2021 року він направив на електронну пошту відповідача копії документів, що підтверджують походження цих коштів, однак вони залишились заблокованими. 
25 травня 2021 року через чат viber monobank він направив запит про повернення грошових коштів у сумі 1 107 600,00 грн, який залишився без виконання.
07 червня 2021 року він власноруч повторно подав заяву про повернення внесених ним коштів у відділенні банку на проспекті Миколи Бажана, 26 у місті Києві , а 10 червня 2021 року відповідач повернув належні йому кошти.
Уважав, що дії відповідача з блокування коштів на банківському рахунку та відмова у видачі готівкових коштів є протиправними і такими, що суперечать вимогам законодавства у сфері банківської діяльності та, зокрема, Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», яким передбачено умови, порядок та підстави здійснення фінансового моніторингу. 
Безпідставне блокування коштів і, як наслідок, зупинення фінансових операцій протиправно тривало з 14 травня 2021 року до 10 червня 2021 року, тобто 28 днів. 
Позивач стверджував, що внаслідок указаних протиправних дій відповідача йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки відповідач заблокував кошти, позичені ним в борг, чим поставив його у скрутне матеріальне становище. 

ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 930 384,00 грн, передбачену частиною п`ятою статті 10 3акону України «Про захист прав споживачів», 3 % річних у розмірі 2 549,00 грн, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, а також відшкодувати завдану йому моральну шкоду у розмірі 11 000,00 грн.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Універсал Банк» про стягнення коштів задоволено.
Стягнуто з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 930 384,00 грн, 3 % річних у розмірі 2 549,00 грн та моральну шкоду у розмірі 11 000,00 грн.
Стягнуто з АТ «Універсал Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 9 329,33 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за вимогу щодо моральної шкоди у розмірі 992,40 грн, яка не була сплачена позивачем при подачі позову до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів обґрунтованість призупинення зарахування коштів на рахунок позивача. Банк має право відповідно до частини першої статті 23 Закону України від 06 грудня 2019 року № 361-IX «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон № 361-IX) зупинити проведення фінансових операцій на два робочі дні. Однак порушення права позивача на вільне володіння та розпорядження грошовими коштами тривало протягом 28 днів з 14 травня 2021 року до 10 червня 2021 року. Тому підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо стягнення пені та частина друга статті 625 ЦК України щодо стягнення 3 % річних. 

Суд першої інстанції вважав правомірними вимоги позивача про відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування, суд виходив з характеру правопорушення та глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини відповідача, який завдав позивачу моральну шкоду, суд керувався статтями 23, 1167 ЦК України.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2023 року, ухваленим у складі судді Буши Н. Д., заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат залишено без задоволення.

Залишаючи заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу без задоволення, суд першої інстанції вказав, що представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Бондарчук В. О., до закінчення судових дебатів не заявив про наявність додаткових доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, що свідчить про невиконання вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст постанов суду апеляційної та касаційної інстанцій

Постановою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2023 року апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» задоволено.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Універсал Банк» про стягнення коштів відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 15 482,60 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-18620св23).

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, касаційний суд зазначив, що уматеріалах справи відсутні відомості про те, що банк, як суб`єкт первинного фінансового моніторингу, після призупинення операції з поповнення банківського рахунку позивача дотримався визначеного статтею 23 Закону № 361-IX порядку повідомлення спеціально уповноваженого органу про цю фінансову операцію та про наявність рішення спеціально уповноваженого органу про продовження зупинення цієї фінансової операції на термін більше двох робочих днів.
Апеляційний суд зазначене не врахував та дійшов передчасного висновку про правомірність призупинення фінансової операції з поповнення рахунку позивача на 28 днів на підставі Умов та правил обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів «monobank».

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року апеляційну скаргу «Універсал Банк» задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення пені та 3 % річних скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.
Стягнуто з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 31 012,80 грн.
У задоволенні решти позовних вимог про стягнення пені та 3 % річних відмовлено.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року у частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишено без змін.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року у частині стягнення з АТ «Універсал Банк» на користь держави судового збору змінено, зменшено його розмір з 9 329,33 грн до 3 101,20 грн.
Компенсовано АТ «Універсал Банк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 14 862,72 грн.

Частково залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про неправомірність призупинення фінансової операції з поповнення рахунку позивача на 28 днів на підставі Умов та правил обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів «monobank», оскільки таке право банку має бути реалізовано у строки та порядку, визначені Законом № 361-IX. Однак банк не надав належних та допустимих доказів дотримання порядку повідомлення спеціально уповноваженого органу про цю фінансову операцію та про наявність рішення спеціально уповноваженого органу про продовження зупинення цієї фінансової операції на термін більше двох робочих днів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині нарахування та стягнення пені та ухвалюючи в цій частині своє рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення пені, обчисленої на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки сума коштів, розміщених на рахунках,  не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується у разі, якщо інше не передбачено законодавством.

Суд апеляційної інстанції врахував, що відповідач призупинив зарахування коштів на рахунок позивача, чим обмежив його у доступі до своїх грошей та позбавив його можливості здійснити будь-які платіжні операції, які він мав намір ініціювати. Суд апеляційної інстанції вважав, що в цьому випадку банк зобов`язаний сплатити позивачу пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний день такого прострочення, але не більше 10 % від суми, що підлягала зарахуванню, відповідно до частини шостої статті 86 Закону України «Про платіжні послуги».

При цьому, застосовуючи Закон України «Про платіжні послуги», суд апеляційної інстанції врахував, що позивач не посилався на цю норму права на обґрунтування своїх вимог, та вказав, що саме на суд покладено обов`язок надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони»).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимог про стягнення 3 % річних та відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд апеляційної інстанції вказав, що стаття 625 ЦК України, яка визначає правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, не поширюється на спірні правовідносини, оскільки зобов`язання із зарахування коштів не є грошовим, а відповідальність за його порушення передбачена спеціальним законом.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вказав, що статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. 

Залишаючи без задоволення заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанцій послався на положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким булі внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а саме: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, строки позовної давності продовжені, у зв`язку з чим цей позов пред`явлено в межах строку позовної давності, визначеної згідно зі статтею 258 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бондарчук В. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року, в якій просить суд скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове, яким позов задовольнити та стягнути з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 930 384,00 грн, 3 % річних у розмірі 2 549,00 грн та моральну шкоду у розмірі 11 000,00 грн. 

У липні 2025 року АТ «Універсал Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року, в якій просить суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бондарчука В. О., витребувано матеріали справи із Деснянського районного суду міста Києва, іншим учасникам направлено копії касаційної скарги з додатками.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Універсал Банк», витребувано матеріали справи із Деснянського районного суду міста Києва, іншим учасникам направлено копії касаційної скарги з додатками.

У серпні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду, у зв`язку з відставкою судді Гулька Б. І., 04 грудня 2025 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справ, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Бондарчука В. О.мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Підставами касаційного оскарження зазначає те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) та у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 759/14190/17 (провадження № 61-4406св19), від 01 квітня 2020 року у справі № 712/580/16-ц (провадження № 61-36043св18), від 13 квітня 2020 року у справі № 263/3736/17 (провадження № 61-1220св17), від 17 червня 2020 року у справі № 460/5096/15-ц (провадження № 61-1523св17), від 14 січня 2022 року у справі № 712/7740/18 (провадження № 61-14865св19) та інші.

Указує, що положення законодавства про договір банківського рахунку охоплюють як договори банківського вкладу, так і зобов`язання банків щодо надання послуг клієнту за договором банківського рахунку (стаття 1058 ЦК України). Тобто, положення Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини щодо відповідальності за невиконання банком зобов`язань за договором про надання банківських послуг.

Пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується у разі порушення виконання зобов`язання на користь споживача.
Відповідач був зобов`язаний зарахувати суму у розмірі 1 107 600,00 грн на рахунок позивача, ця сума є вартістю замовлення, що відповідач мав переказати на рахунок позивача. На відміну від правовідносин, що виникають з договору банківського вкладу, коли банк надає послуги нарахування процентів на суму депозитного вкладу (кошти клієнта зберігаються за договором у банку), у цій справі банк зараховує суму коштів на рахунок клієнта і ця сума є замовленням, що має вартість у сумі, яку банк повинен зарахувати на рахунок клієнта.

Відповідно сума коштів клієнта, що незаконно утримуються банком і не зараховуються на рахунок клієнта (споживача), має таку ж саму базу нарахування пені згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживача». Суд апеляційної інстанції помилково звузив ці правовідносини, зазначивши, що відповідач позбавив позивача лише можливості здійснити будь-які платіжні операції, які позивач мав намір ініціювати.

Апеляційний суд помилково застосував до цих правовідносин частину шосту статті 86 Закону України «Про платіжні послуги». Цей Закон набрав чинності 21 серпня 2021 року, тобто після виникнення правовідносин у цій справі, тому не регулює правовідносини, які виникли між сторонами.

Натомість на той час діяв Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», стаття 32 якого є подібна до частини шостої статті 86 Закону України «Про платіжні послуги» (положення про сплату пені за порушення банком строків переказу коштів).
При цьому, згідно зі статтею 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», крім пені, платник має право на відшкодування банком, що обслуговує отримувача, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків завершення переказу, встановлених пунктом 30.2 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Однак Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» також не може бути застосовано в цій справі, оскільки відповідальність, передбачена статтею 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», застосовується до банків, що порушили строк завершення переказу. Закон України «Про платіжні послуги» регулює загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, тому його норми про сплату пені мають загальний характер, а положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є спеціальною нормою, що регулює питання сплати пені у відносинах між споживачами та виконавцями.

У разі застосування статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», необхідно вирішити питання про право позивача на відшкодування шкоди.

Стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. У разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми.
Встановивши протиправність дій відповідача щодо призупинення зарахування коштів позивача на його рахунок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення 3 % річних.

Касаційна скарга АТ «Універсал Банк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.
Підставами касаційного оскарження зазначає те, що:
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), від 04 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-17цс19), від 14 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21);
- судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні.

Заявник указує, що суди неправильно визначили норми права, якими врегульовано правовідносини, а саме: Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Закон України «Про платіжні послуги», який набрав чинності з 01 серпня 2025 року.

Суди першої та апеляційної інстанцій не застосували норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме: пункт 3 частини першої статті 3, статті 204, 629,частину другу статті 663, частини другу, третю статті 1068 ЦК України, статті 1, 8, 14, 40-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». 

Статтею 32 Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів у межах України», у редакції, чинній на час виникнення спору, встановлено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. У разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів у межах України» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Тобто, завершенням переказу є саме зарахування суми переказу на рахунок, оскільки позивач ініціював операцію з поповнення власного рахунку, а не операцію з переказу готівки.
Норми вказаного Закону є спеціальними у цих правовідносинах і чітко визначають межу відповідальності банку отримувача та розмір пені за порушення строків завершення переказу. Отже, якщо б банк порушив строк зарахування переказу у сумі 1 107 600,00 грн, цей строк мав би обраховуватись з 14 травня 2021 року до 07 червня 2021 року (день зарахування, а не день отримання грошей позивачем - 10 червня 2021 року).

Суди стягнули 11 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди без жодного доказу у матеріалах справи щодо її спричинення.

Заявник указує, що до складу колегії Київського апеляційного суду входило три судді, однак повна постанова підписана лише одним суддею. У матеріалах провадження, які містяться в електронному кабінеті представника відповідача підсистеми «Електронний суд», відсутня постанова суду апеляційної, підписана всім складом суду, який розглянув справу. Представник відповідача отримав копію оскаржуваної постанови підписану лише одним суддею, що підтверджується протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скарги 

У серпні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бондарчук В. О., подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу АТ «Універсал Банк» залишити без задоволення.

У серпні 2025 року АТ «Універсал Банк» подало до Верховного Суду відзив, у якому просило касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бондарчук В. О., залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 

11 травня 2021 року ОСОБА_1 відкрив у АТ «Універсал Банк» поточний рахунок № НОМЕР_1 та картку продукту «monobank» №  НОМЕР_2 до цього рахунку (чорна картка) шляхом підписання анкети-заяви до договору про надання банківських послуг, відповідно до якої позивач погодився з тим, що ця анкета-заява разом з Умовами і правилами обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank Universal Bank, таблицею обчислення вартості кредиту, паспортом споживчого кредиту та тарифами складають договір про надання банківських послуг.

12 травня 2021 року ОСОБА_1 через касу АТ «А-Банк» поповнив свій банківський рахунок (поточний рахунок) на суму 1 107 600,00 грн.

12 травня 2021 року АТ «Універсал Банк» зупинило зарахування цих коштів з посиланням на пункт 4.3.12 глави 4 розділу І Умов і правил, пункт 14 розділу VІ, пункт 1 розділу Х постанови Національного банку України від 05листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» та направив позивачу запит щодо з`ясування суті та мети операцій та/або документального підтвердження джерел походження коштів. 

ОСОБА_1 направив на адресу відповідача документи, які на його думку, підтверджують джерела походження грошових коштів, але банк визнав їх неналежними.

07 червня 2021 року АТ «Універсал Банк» здійснило зарахування коштів у розмірі 1 107 600,00 грн на поточний рахунок клієнта, при цьому банк повідомив клієнта про недопущення в подальшому здійснення клієнтом аналогічних операцій із зарахування на свій поточний рахунку грошових коштів, у яких відсутня економічна діяльність (сенс), оскільки такого роду операції підпадають під ознаки ризиковості.

10 червня 2021 року позивач здійснив зняття грошових коштів зі свого поточного рахунку у касі АТ «А-Банк» у розмірі 1 087 580,85 грн, включаючи суму комісії у розмірі 5 410,85 грн, що підтверджується дублікатом квитанції від 10 червня 2021 року № 2977914741.

Період, протягом якого тривало порушення прав позивача на вільне володіння та розпорядження грошовими коштами, становив 28 днів - з 14 травня 2021 року до 10 червня 2021 року.

Позивач звернувся до суду з позовом 29 липня 2022 року.
У серпні 2022 року АТ «Універсал Банк» подало до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо стягнення пені (том 1, а.с.154).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявники зазначали неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Бондарчука В. О. підлягає частковому задоволенню.

Касаційна скарга АТ «Універсал Банк» підлягає частковому задоволенню. 

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають у повній мірі.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Між сторонами у цій справі виникли правовідносини з питань банківського обслуговування. Ці правовідносини регулюються нормами ЦК України, Законами України «Про банки і банківську діяльність» і «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (тут і надалі - у редакції, чинній на час спірних правовідносин).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрямки використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (стаття 1067 ЦК України).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки. 
Статтею 14.8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. 

Пунктом 14.13 статті 14 цього Закону передбачено, що право використовувати електронний платіжний засіб може бути призупинене або припинене емітентом відповідно до умов договору в разі порушення користувачем умов використання електронного платіжного засобу.

Згідно зі статтею 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження коштами, які знаходяться на його рахунку, передбачені спеціальним законодавством, зокрема Закон № 361-IX, проте здійснення обмежень відповідно до зазначеного Закону є чітко регламентованим за термінами та процедурою.

Положеннями статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк має право витребувати, а клієнт (особа, представник клієнта) зобов`язаний надати документи і відомості, необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребує банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
У разі ненадання клієнтом (особою, представником клієнта) документів, необхідних для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, рахунок не відкривається, зазначені в частині другій цієї статті договори (фінансові операції) не укладаються (не здійснюються).
Банк має право відмовитися від підтримання договірних відносин чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 361-IX (тут і надалі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу, а згідно з частинами першою-другою статті 17 вказаного закону банк може призупинити здійснення фінансових операцій за рахунком тільки на два робочих дні з дня зупинення (включно). Прийняти рішення про блокування рахунку до п`яти робочих днів може спеціально уповноважений орган (Держфінмоніторинг), про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до КПК України.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), яка (які) містить (містять) ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 цього Закону, або фінансові операції по зарахуванню або списанню коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки скоєння злочину, визначеного КК України, і зобов`язаний призупинити здійснення фінансової операції, якщо її учасником або вигодоодержувачем за ним є особа, яку включено до переліку осіб, пов`язаних із здійсненням терористичної діяльності або стосовно яких застосовано міжнародні санкції (якщо види і умови застосування санкцій передбачають призупинення або заборону фінансових операцій), і в день зупинки повідомити Держфінмоніторинг в установленому законодавством порядку про таку фінансову операцію, її учасників і про залишок коштів на рахунку клієнта, відкритому суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової операції, і в разі зарахування коштів на транзитні рахунки суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум. Така зупинка фінансових операцій здійснюється на два робочих дня з дня зупинення.

Держфінмоніторинг може прийняти рішення про подальше зупинення фінансової операції, здійснене відповідно до частини першої статті 17 Закону № 361-IX, на термін до п`яти робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкта первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до КПК України. 

Суди під час розгляду справи, яка є предметом перегляду, встановили, що банк призупинив зарахування коштів на рахунок позивача без дотримання процедури і з перевищенням термінів, встановлених Закону № 361-IX.

Банк звертався до позивача за наданням документів, що підтверджують джерела надходження коштів.

Доказів того, що кошти позивача у сумі 1 107 600,00 грн, які останній намагався зарахувати на свій банківський рахунок, отримані злочинним шляхом або спрямовані на фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, представником відповідача не надані і такі обставини свого об`єктивного підтвердження у судовому засіданні не знайшли. Натомість 07 червня 2021 року АТ «Універсал Банк», не зважаючи на те, що позивач не надав запитувані банком документи, здійснив зарахування коштів у розмірі 1 107 600,00 грн на поточний рахунок клієнта. При цьому банк повідомив клієнта про недопущення в подальшому здійснення клієнтом аналогічних операцій із зарахування на свій поточний рахунку грошових коштів, у яких відсутня економічна діяльність (сенс), оскільки такого роду операції підпадають під ознаки ризиковості.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що АТ «Універсал Банк» належним чином не обґрунтувало правомірність блокування поточного рахунку позивача, оскільки не довело наявність передбачених законом підстав, а саме обґрунтованих підозр щодо використання банку для проведення незаконних операцій.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в цій частині, виконав вимоги частини першої статті 417 та статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, належним чином мотивував свої висновки. 

Доводи касаційної скарги банку цих висновків не спростовують, а тому є безпідставними.

Щодо стягнення пені 

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив суд стягнути пеню за порушення умов договору, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, вказав, що саме на суд покладено обов`язок надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, застосував до спірних правовідносин частину шосту статті 86 Закону України «Про платіжні послуги» для нарахування пені, а не частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 

Верховний Суд не може погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відносини, що складаються з приводу відкриття, використання та закриття рахунку в банку, визначаються договором банківського рахунку.
Банк відкриває клієнту рахунок з метою зарахування на нього грошових коштів і здійснення розрахунково-касових операцій відповідно до режиму використання рахунку, передбаченого чинним законодавством України, в тому числі з використанням платіжної картки, на підставі укладеного між сторонами договору банківського рахунка (договору поточного рахунка/договору карткового рахунка).

ЦК України розмежовує поняття договору банківського вкладу та договору банківського рахунка. Так, за договором банківського вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Згідно з договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд (частини перша, третя статті 1066 ЦК України).

Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами (частина перша статті 1067 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція) у редакції, чинній на час виникнення спору, банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка.

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані правовідносини за участю споживача.

У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про захист прав споживачів» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У зв`язку з викладеним у цій частині доводи касаційної скарги банку та висновки суду апеляційної інстанції є помилковими. Більш того, апеляційний суд застосував Закон України «Про захист прав споживачів» при вирішенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах. 

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 у розумінні частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» є споживачем банківських послуг, а відповідач - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. 
Банк, після призупинення фінансових операцій з поповнення рахунку позивача, не дотримався визначеного статтею 23 Закону № 361-ІХ порядку повідомлення спеціального уповноваженого органу про цю фінансову операцію, внаслідок чого заблокував з 12 травня 2021 року на 28 днів на банківському (поточному) рахунку позивача №   НОМЕР_1 та картці продукту «monobank» № НОМЕР_2 грошові кошти у розмірі 1 107 600,00 грн.

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 948/393/20 (провадження № 61-17757св20) вказано, що «в статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Умовами укладеного між ОСОБА_1 і банківською установою 11 травня 2021 року договору про надання банківських послуг не передбачена одностороння відмова від договору.

Відповідно до статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, що встановлені банківськими правилами.

Інструкцією про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків-резидентів і нерезидентів, затвердженою постановою правління Національного банку України від 12 грудня 2003 року № 492, у редакції, чинній на час виникнення спору, передбачено, що закриття поточного рахунка за бажанням клієнта здійснюється на підставі його заяви про закриття поточного рахунка, складеної в довільній формі із зазначенням таких обов`язкових реквізитів: найменування банку; найменування (прізвища, ім`я, по батькові), коду за ЄДРПОУ (реєстраційного номера облікової картки) власника рахунка; номера рахунка, який закривається; дати складання заяви.

Заява про закриття поточного рахунка фізичної особи, у тому числі фізичної особи - підприємця, підписується власником рахунка або уповноваженою ним особою. Заява про закриття поточного рахунка фізичної особи - підприємця засвідчується відбитком печатки (за наявності). Отже, відкритий клієнтом банківський рахунок повинен бути закритий за заявою клієнта в будь-який час у порядку, передбаченому вказаними нормами.

Право клієнта на розірвання договору банківського рахунка в односторонньому порядку безумовне. 

Судом першої інстанції встановлено, що, попередньо звернувшись до банку із заявою про повернення грошових коштів, 10 червня 2021 року ОСОБА_1 зняв готівку зі свого поточного рахунку у сумі 1 087 580,85 грн, до якої увійшла комісія у розмірі 5 410,85 грн.

Суд першої інстанції не встановив, що позивач звертався до банку із заявою про закриття поточного рахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) не відступила від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), у якому вказала, що «оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону № 2121-ІІІ банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ.
Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунка сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені у розмірі трьох відсотків від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі».

Суд першої інстанції, встановивши порушення банком права позивача на вільне володіння та розпорядження належними йому грошовими коштами, що знаходились на заблокованому банківському (поточному) рахунку, урахувавши приписи статті 13 ЦПК України, дійшов висновку про наявність підстав для настання відповідальності, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту зупинення фінансових операцій.

Така практика, щодо застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у подібних правовідносинах, є сталою і підтверджена Верховним Судом у постановах 26 червня 2019 року у справі № 759/14190/17 (провадження № 61-4406св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 760/11052/17 (провадження № 61-17025св20), від 25 травня 2022 року № 522/9367/19 (провадження № 61-15609св20). 

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України суд застосовує норми права з урахуванням принципів розумності та справедливості (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (провадження № 14-75цс22) пункт 36).

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи вищевказану норму, а також те, що позивач отримав кошти у повному розмірі 10 червня 2021 року, при цьому не вказав і не обґрунтував конкретний розмір збитків, який він поніс в зв`язку з блокуванням рахунку, лише пославшись на те, що гроші були позичені ним в борг, в зв`язку з чим він потрапив у скрутне матеріальне становище, суд касаційної інстанції вважає за можливе зменшити розмір пені до 100 000 грн, що відповідатиме принципам розумності та справедливості, оскільки висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі, що практично дорівнює сумі коштів, що перебували на рахунку, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Щодо доводів касаційної скарги представника позивача про неправильне застосування статті 86 Закону України «Про платіжні послуги» та доводів банку про застосування статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» як підставу для нарахування пені, колегія суддів зазначає таке. 

Банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів (пункт 1 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Пунктом 32.2 статті 32 цього Закону передбачено, що у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.
У разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Отже, відповідальність банку, визначена пунктом 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», настає перед платником чи отримувачем у разі порушення строків грошового переказу, який відбувається між платником та отримувачем. 

Кошти, які відповідач зарахував з простроченням на рахунок ОСОБА_1 , не були переказом між платником і отримувачем, що виключає застосування положення статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» до спірних правовідносин. 
Доводи касаційної скарги банку в цій частині є неспроможними.

Натомість колегія суддів погоджується з доводами касаційних скарг позивача про помилковість застосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин положень частини шостої статті 86 Закону України «Про платіжній послуги», який набрав чинності 01 серпня 2021 року, оскільки це суперечить статті 58 Конституції України, так як спірні правовідносини виникли між сторонами до набрання даним Законом чинності. 

Отже, Закон України «Про захист прав споживачів» є спеціальним законом, яким урегульовані правовідносини за участю споживача та який підлягає до застосування у правовідносинах, що склалися між сторонами. 

Щодо застосування судом апеляційної інстанції принципу «jura novit curia» («суд знає закони»), колегія суддів зазначає таке.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин. 

Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) та інших. 

У позові ОСОБА_1 указував, що банк порушив його права як споживача банківських послуг, за що в частині п`ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена відповідальність у виді пені.
При цьому, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги банку про те, що сторони у спорі не є споживачем та виконавцем послуг, тому не можна застосувати Закон України «Про захист прав споживачів», позивач у відзиві підтверджував, що банк порушив його права як споживача банківських послуг (том 2, а.с. 104-107). 

Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.

Застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації (див постанову Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 278/2111/23 (провадження № 61-5586св24).
Отже, суд апеляційної інстанції порушив вимоги статті 13 ЦПК України, скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині застосування законодавства про захист прав споживачів.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Бондарчука В. О. частково знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Постанову суду апеляційної інстанції у частині стягнення з банку пені, визначеної на підставі частини шостої статті 86 Закону України «Про платіжні послуги» у розмірі 31 012,80 грн, слід скасувати. 
Рішення суду першої інстанції про стягнення пені, визначеної на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід змінити в частині розміру пені, зменшивши її розмір до 100 000,00 грн. 

Щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 7.1.5 статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.

Банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня (пункт 8.1 статті 8 «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Верховного Суд від 07 квітня 2021 року у справа № 569/8539/17 (провадження № 61-13186св20) зазначено, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується обов`язок боржника з такої сплати. Зобов`язання із перерахування грошових коштів не може вважатись грошовим, адже воно полягає не в сплаті грошових коштів, а в наданні банком послуг щодо їх переказу, що врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Разом з тим не є грошовими зобов`язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов`язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов`язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та ін. З огляду на це положення статті 625 ЦК України не застосовуються до зазначених відносин. Отже, зобов`язання із перерахування грошових коштів не може вважатися грошовим, адже воно полягає не в сплаті грошових коштів, а в наданні Банком послуг щодо їх переказу, що врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»».

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, оскільки зобов`язання із перерахування грошових коштів не може вважатися грошовим, адже воно полягає не в сплаті грошових коштів, а в наданні банком послуг щодо їх зарахування на рахунок або переказу, що визначено, зокрема статтями 7, 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який діяв на час виникнення спору.
Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Бондарчука В. О. цих висновків не спростовують.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) відступила від висновку про застосування статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів», викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) у частині застосування норм права при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за порушення договору банківського вкладу та вказала: 
«49. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
50. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
51. Так, вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Із урахуванням конкретних обставин справи, глибини заподіяної моральної шкоди, характеру та обсягу душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок неправомірних дій відповідача, вимог розумності та справедливості, суди зробили обґрунтований висновок про визначення розміру компенсації моральної шкоди у розмірі 11 000,00 грн.

При цьому встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено зокрема статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Порушень судом норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору у частині відшкодування моральної шкоди, суд касаційної інстанції не встановив.

Щодо інших доводів касаційних скарг

Доводи касаційної скарги банку про те, що електронний примірник оскаржуваної постанови Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року не підписаний електронними підписами усього складу суду, підлягають відхиленню, оскільки згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 травня 2025 року у справі № 753/12715/23 (провадження № 61-3603св25), зазначене не є підставою для обов`язкового скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд, оскільки паперовий текст цього судового рішення підписаний всім складом суду (том 3, а. с. 193).

Інші доводи касаційної скарги банку на правильність рішень судів попередніх інстанцій у нескасованій частині не впливають.

Натомість доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Бондарчука В. О. частково знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 412 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Бондарчука В. О. частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому постанову суду апеляційної інстанції у частині позовних вимог про стягнення пені та розподілу судового збору скасувати, рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог про стягнення пені - змінити, зменшивши її розмір. 

В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. 

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач на підставі статті 22 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

За дві вимоги майнового характеру позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 9 329,33 грн (1% від ціни позову), позов задоволено на 10,7 %, тому пропорційно задоволеним вимогам, з відповідача АТ «Універсал Банк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 998,24 грн за розгляд справи у суді першої інстанції. 

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бондарчука Віталія Олександровича задовольнити частково.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про стягнення пені та розподілу судових витрат скасувати.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року у частині вирішення позову про стягнення пені та стягнення судового збору змінити. 

Стягнути з Акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 100 000,00 грн (сто тисяч гривень).

Стягнути з Акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 998,24 грн (дев`ятсот дев`яносто вісім гривень 24 коп.). 
В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк