УХВАЛА

05 березня 2026 року 
м. Київ

справа №380/9956/24
адміністративне провадження №К/990/7759/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Смоковича М.І., 
розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Соколова В. М. від розгляду справи № 380/9956/24 за позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити дії, стягнення шкоди,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
- визнати діяння-бездіяльність протиправними;
- зобов`язати надати запитувану інформацію, згідно інформаційних запитів від 23 листопада 2023 року вх. № 4807, 4808, 4809;
- стягнути 2 000 000 гривень за завдану моральну шкоду;
- зобов`язати Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» облаштувати спеціальні місця для роботи запитувачів;
- стягнути 3207 грн 45 коп витрат понесених на купівлю засобів медичного вжитку.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» щодо відмов, викладених у листах від 29 листопада 2023 року, надати ОСОБА_1 запитувану інформацію, визначену в інформаційних запитах від 23 листопада 2023 року. Зобов`язано Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» надати ОСОБА_1 запитувану інформацію згідно інформаційних запитів від 23 листопада 2023 року. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі №380/9956/24 змінено в частині викладення мотивів відмови у позові. У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі № 380/9956/24 залишено без змін.
Не погодившись із оскаржуваними судовими рішеннями, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 грудня 2025 року для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 (провадження № К/990/52896/25) визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Соколов В. М., судді: Загороднюк А. Г., Смокович М. І. 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Соколова В. М. від 24 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто особі, яка її подала, оскільки скаржником не викладені передбачені Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України) підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Позивач повторно звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржувані судові рішення у справі № 380/9956/24.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 08 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 (провадження № К/990/1206/26) передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Соколов В. М., судді: Загороднюк А. Г., Смокович М. І. 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Соколова В. М. від 28 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто скаржнику з тих же підстав, що й попередню касаційну скаргу.
В цій ухвалі Суд вказав, що подана повторно касаційна скарга фактично містить лише виклад обставин, цитати нормативних актів та незгоду заявника із оскаржуваним судовим рішенням. Суд зауважив, що вже надавав пояснення щодо вимог до форми і змісту касаційної скарги в частині викладення підстав касаційного оскарження судових рішень, однак позивач так і не врахував зауваження, викладені в ухвалі від 24 грудня 2025 року; зміст вдруге поданої касаційної скарги є ідентичним попередній касаційній скарзі, яку Верховний Суд визнав неналежно оформленою, і відрізняється лише твердженнями позивача про необґрунтованість ухвали Верховного суду від 24 грудня 2025 року про повернення його попередньої касаційної скарги. Це свідчить виключно про формальний підхід до оформлення касаційної скарги та ігнорування скаржником роз`яснень, які йому надавав суд касаційної інстанції. Суд повторно звернув увагу скаржника, що не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення.
20 лютого 2026 року ОСОБА_1 втретє звернувся до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у справі №380/9956/24.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20 лютого 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 (провадження № К/990/7759/26) передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Соколов В. М., судді: Загороднюк А. Г., Смокович М. І. 
02 березня 2026 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід судді Соколова В. М. від розгляду справи № 380/9956/24.
На обґрунтування вказаної заяви ОСОБА_1 зазначає, що суддя Соколов В. М. не може брати участь у розгляді справи ї підлягає відводу через наявність обставин, які викликають сумнів у його неупередженості та професійній компетентності. Заявник вказує (цитата): «[…] 24 грудня 2025 року та 28 січня 2026 року с. Соколов В.М. ухвалив дві ідентичні за стилістикою та змістом свавільні ухвали про повернення касаційних скарг у справі (далі також ухвали) всупереч приписам пункту 7 частини 3 статті 2, статті 242 КАС України та п.8 статті 129 Конституції України. […] Отже, питання, щодо відкриття провадження у справі, відмови у відкритті провадження у справі, залишення касаційної скарги без руху законодавцем чітко регламентовані нормами Глави 2 параграфу 2 «Відкриття касаційного провадження» КАС України відповідно такі не наділяють суддю-доповідача повноваженнями одноособово надавати правову оцінку обґрунтованості, відсутності, недостатності підстав касаційного оскарження судових рішень. […] Натомість як убачається із згаданих абзаців мотивувальних висновків ухвал суддя- доповідач Соколов В.М. ототожнює себе з колегією суддів касаційної інстанції, тобто одноособово надає правову оцінку обґрунтованості, відсутності, недостатності підстав касаційного оскарження судових рішень зазначених у касаційних скаргах від 09 грудня 2025 року та 05 січня 2026 року у справі. […] Отже, з огляду на викладене вбачається, що мотивувальні висновки в ухвалах суперечать приписам Глави 2 параграфу 2 «Відкриття касаційного провадження» КАС України, відповідно такі ухвалені всупереч приписам пункту 7 частини Зсгатті 2, статті 242 КАС України та частини 8 статті 129 Конституції України тобто зазначені недоліки є надумані, відповідно такі є свавільними. […] А, відтак, касаційні скарги в редакції від 09 грудня 2025 року та 05 січня 2026 року у справі були оформлені з додержанням вимог зазначених у статті 330 КАС України та правового висновку викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19. […] Отже, з аналізу викладеного приходжу до висновку, що кваліфікація судді-доповідача Соколова В.М. є нульовою, відповідно про який всебічний неупереджений касаційний розгляд справи може йти мова. […] Звертаю увагу, про те, що доводи заяви про відвід від 27 лютого 2026 року у справі не зводяться до моєї незгоди з прийнятими с. Соколовим В.М. процесуальними рішеннями (ухвали від 24 грудня 2025 року та 28 січня 2026 року) а підтверджують нульову кваліфікацію такого.».
Відповідно до частин третьої, одинадцятої статті 40 КАС України питання про відвід судді вирішується судом, який розглядає справу. Питання про відвід вирішується невідкладно.
У зв`язку з перебуванням у відпустці члена судової колегії - судді Смоковича М. І., заява про відвід судді вирішується у перший робочий день після виходу судді з відпустки.
Вирішуючи, чиє заява про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Соколова В. М. обґрунтованою, колегія суддів керується таким.
Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. 
Так, підстави для відводу судді встановлені статтями 36- 37 КАС України.
Положення частин першої, другої статті 36 КАС України передбачають випадки, коли суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу), а саме: 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.
Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу, яка встановлює недопустимість повторної участі суддів в розгляді адміністративної справи.
Відповідно до частини четвертої статті 36 КАС України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Застосовуючи норму пункту 4 частини першої статті 36 КАС України, слід мати на увазі, що встановлена нею підстава відводу судді означає не просто сумнів у неупередженості або об`єктивності судді, а обґрунтований сумнів. Не можуть бути підставою для відводу судді тільки припущення про існування обставин, за яких участь судді в розгляді справи виключається.
Стандарт безсторонності ґрунтується насамперед на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно із законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді - як реальної, так і суб`єктивної.
Норми національного права не розкривають змісту нормативної конструкції «неупередженість (безсторонність) судді».
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має встановлюватися згідно з:
«об`єктивним критерієм», який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;
«суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи, і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.
Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості.
Відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.
ОСОБА_1 у заяві про відвід судді Соколова В. М. не наводить обставин, із якими закон пов`язує можливість відведення судді від розгляду справи, а також таких, що могли б свідчити прямо чи опосередковано про упередженість або необ`єктивність цього судді під час розгляду справи №380/9956/24.
Наведені заявником доводи не є підставою для відводу судді, оскільки фактично зводяться до незгоди з ухваленими суддею Соколовим В. М. процесуальними рішеннями від 24 грудня 2025 року та 28 січня 2026 року у справі № 380/9956/24 за результатами перевірки касаційних скарг заявника, і така незгода ґрунтується на власній інтерпретації позивачем правильності застосування норм процесуального права, що не може бути визнано обґрунтованою підставою для відводу.
Інших підстав для відводу судді заявником не наведено та Судом не встановлено.
Тож оскільки доводи заяви про відвід судді ґрунтуються виключно на незгоді з судовими рішеннями, ухваленими суддею Соколовим В. М., заява про відвід вказаного судді є необґрунтованою.
Між тим, у світлі доводів заявника Суд звертає увагу на позицію Європейського Суду з прав людини, згідно з якою право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Golder v. the United Kingdom» від 21 лютого 1975 року №4451/70, пункт 57 рішення у справі «Ashingdane v. the United Kingdom» від 28 травня 1985 року № 8225/78, пункт 37 рішення у справі «Guerin v. France» від 29 липня 1998 року № 25201/94, пункт 96 рішення у справі «Krombach v. France» від 13 лютого 2001 року №29731/96); такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, що може змінюватися відповідно до потреб і ресурсів суспільства; держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі (рішення у справах «Osman v. The United Kingdom» від 28 жовтня 1998 року №23452/94 та «Kreuz v. Poland» від 19 червня 2001 року № 28249/95); умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви; зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження у справах здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (пункт 48 рішення у справі «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року №21920/93 та рішення у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року №26737/95).
Також Суд наголошує, що згідно з пунктом 9 частини третьої статті 2 КАС України неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу. 
Частинами першою та другою статті 45 КАС України передбачено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що виявляється, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їхньому призначенню для обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду щодо правильного та своєчасного розгляду і розв`язання справ чи висловлення явної неповаги до суду або учасників справи.
Наведений у частині другій статті 45 КАС України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, а суд може визнати таким зловживанням також й інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.
Суд уважає, що висловлювання ОСОБА_1 у заяві про відвід щодо кваліфікації та професійної фаховості судді Соколова В. М. не підсилює переконливість його аргументів, а демонструє очевидну неповагу до суду.
Згідно з частиною четвертою статті 40 КАС України якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.
Враховуючи необґрунтованість заяви ОСОБА_1 про відвід судді Соколова В. М. від розгляду справи № 380/9956/24, питання про відвід судді відповідно до частини четвертої статті 40 КАС України підлягає передачі на розгляд іншому судді, визначеному у порядку, встановленому частиною першою статті 31 КАС України.
Керуючись статтями 31, 36, 37, 40, 243, 248 КАС України,
УХВАЛИВ:
Заяву про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Соколова В. М. визнати необґрунтованою.
Передати заяву ОСОБА_1 про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Соколова В. М. від розгляду справи № 380/9956/24 до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає указану справу, у порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, для розгляду заяви.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов
А.Г. Загороднюк 
 М.І. Смокович ,
Судді Верховного Суду