УХВАЛА

09 березня 2026 року
м. Київ

справа № 207/6378/24
провадження № 61-2821ск26

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя, визнання права власності та стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя, визнання права власності та стягнення грошової компенсації, в якому просила: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з січня 2010 року по 18 липня 2013 року; визнати за нею право спільної сумісної власності на 1/2 частину нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,9 кв. м, житловою площею 30,6 кв. м; стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію за 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53,9 кв. м, житловою площею 30,6 кв. м, яка є спільною сумісною власністю у розмірі 400 750,00 грн; стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію за 1/2 частину рухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, автомобіля NISSAN QASHQAI, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 200 518,00 грн. 

Південний районний суд м. Кам`янського рішенням від 27 серпня 2025 року позовні вимоги задовольнив частково.

Встановив факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Поділив спільне майно подружжя, яке складається з: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53,9 кв. м, житловою площею 30,6 кв. м; автомобіля NISSAN QASHQAI, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53,9 кв. м, житловою площею 30,6 кв. м.

Виділив ОСОБА_2 транспортний засіб - легковий автомобіль марки NISSAN QASHQAI, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Визнав за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб - легковий автомобіль марки NISSAN QASHQAI, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частину рухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, автомобіля NISSAN QASHQAI, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 200 518,00 грн. 

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 6 748,06 грн. 

Дніпровський апеляційний суд постановою від 04 лютого 2026 року рішення Південного районного суду міста Кам`янського від 27 серпня 2025 року в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010 року по 18 липня 2013 року, поділу спільного майна подружжя, яке складається з квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53,9 кв. м, житловою площею 30,6 кв. м скасував та ухвалив в цій частині нове, яким відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. 

В іншій частині рішення суду залишив без змін.

04 березня 2026 року ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року у вказаній справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на такі обставини.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у вчиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах (справах незначної складності) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах.

Предметом спору у справі є вимоги про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя, визнання права власності та стягнення грошової компенсації.

Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2026 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328,00 грн х 250 = 832 000,00 грн) та становить 601 268,00 грн, справа є незначної складності, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункти «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді іншої справи, а також справа має виняткове для нього значення.

Обґрунтування касаційної скарги щодо позбавлення можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, не підтверджують наявність таких випадків у відповідності до положень підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове для нього значення не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Судовий спір у цій справі було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Таким чином, обставин, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі не встановлено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі.

У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судове рішення, що згідно положень ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя, визнання права власності та стягнення грошової компенсації. 

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: 	А. І. Грушицький  	
	І. В. Литвиненко 	
	Є. В. Петров