ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року
м. Київ

справа № 953/22515/19
провадження № 61-16603св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., 
Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Время»,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року в складі судді Бородіної Н. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 січня 2024 року в складі колегії суддів: Гальонкіна С. А., Карпушина Г. Л., Лобова О. А.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Время» (далі - ПрАТ «Время») про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що у статті під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка була надрукована у газеті «Время», поширено у формі фактичних тверджень недостовірну інформацію про нього, а саме його названо прихильником руху скінхедів.
Крім того, у вказаній статті задовго до вироку суду однозначно стверджується, що він є винуватим в інкримінованих йому злочинах і йому буде призначене покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Позивач вважав, що поширена в газеті інформація завдала шкоди його особистим немайновим правам, зокрема честі, гідності та діловій репутації. Поширення інформації про належність до руху скінхедів значно зменшило його позитивну соціальну оцінку в очах оточуючих та сприяла негативному сприйняттю його суспільством, внаслідок чого йому було завдано моральних страждань.
ОСОБА_1 з урахуванням уточнення позовних вимог просив:
визнати недостовірною, такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію статтю у газеті «Время» за 04 серпня 2010 року № 140 (НОМЕР_2) з заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_1»;
зобов`язати ПрАТ «Время» спростувати не пізніше 30 днів з моменту набрання рішенням суду у цій справі законної сили розповсюджену ним, з посиланням на ОСОБА_2 як джерело такої інформації, недостовірну інформацію аналогічним способом - шляхом розміщення резолютивної частини цього рішення на першій сторінці газети «Время»;
стягнути з ПрАТ «Время» та ОСОБА_2 на його користь солідарно 2 000 000,00 грн як компенсацію на відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Справа судами переглядалась неодноразово.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав жодного доказу того, що опублікована 04 серпня 2010 року в газеті «Время» стаття стосується саме його, адже у статті лише зазначено ім`я чоловіка, прізвище відсутнє. Водночас з урахуванням положень норм частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не наведений конкретний текст неправдивої інформації, яка опублікована в статті, хоча стаття є досить великого змісту, розміщена на двох сторінках.
Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року в цій справі.
Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року 
№ 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність заявлених позовних вимог і про те, що позивачем взагалі не зазначено яка саме інформація із опублікованої статті, на його думку, є недостовірною та підлягає спростуванню, яким чином вказана інформація порушує його особисті немайнові права.
Постановою Верховного Суду від 15 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Полтавського апеляційного суду від 26 липня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений судом апеляційної інстанції про розгляд справи, призначений на 26 липня 2022 року.
Матеріали справи не містять ні інформації про те, що ця справа є невідкладною, ні письмової згоди (заяви) позивача на розгляд апеляційним судом справи без його участі.
Таким чином, апеляційний суд безпідставно розглянув цю справу за відсутності доказів про належне повідомлення позивача про судове засідання та за відсутності відповідної письмової згоди (заяви) на розгляд справи без його участі.
Короткий зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 11 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів того, що спірною статтею порушено його честь, гідність та ділову репутацію. При цьому, суд правильно звернув увагу на ненадання ОСОБА_1 доказів його працевлаштування, зайняття громадською діяльністю чи виконання інших обов`язків, які б свідчили про наявність у нього ділової репутації.
Апеляційний суд вказав, що слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, але у контексті є оціночними судженнями, з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто поширює інформацію, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів тощо.
Отже, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Особа, яка висловлює не факти щодо позивача, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.
Аналізуючи зміст статті суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що висловлювання щодо порівняння дій та світогляду позивача з ідеологією скінхедів є інформацією з оціночним судженням, а тому не є недостовірною інформацією, яка згідно з статтею 277 ЦК України підлягає спростуванню.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У грудні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
згідно з пунктом 2 частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою. Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач двічі заявляв відвід судді Бородіній Н. М. з тих підстав, що суддя демонструвала упередженість щодо позивача, яка виражалась у ненадсиланні йому ухвали про залишення позову без руху та безпідставній відмові у доступі до правосуддя у спосіб залишення позову без розгляду. Крім того, ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року встановлено, що суддя Бородіна Н. М. проявила надмірний формалізм, зокрема безпідставно та багаторазово відкладала судові засідання, що призвело до умисного надмірного затягування розгляду справи. Це є порушенням вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Більш того, під час судового розгляду суддя Бородіна Н. М. без дотримання відповідної процедури наказала відключити від відеоконференції адвоката Тарасенко А. В., чим порушила право позивача на захист в розумінні підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому позивач двічі заявляв відвід судді Бородіній Н. М., які вона розглядала самостійно щодо себе та у задоволенні яких відмовила, жодним чином цю відмову не мотивуючи;
ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 січня 2021 року у цій справі відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування у ПрАТ «Время» номеру газети «Время» за 04 серпня 2010 року, в якому міститься оспорювана недостовірна інформація. Крім того, суд першої інстанції відмовив у дослідженні та визнав недопустимим доказом копію коментарів у соціальній мережі «Facebook», які свідчили про безпосередній зв`язок між висловлюваннями зробленими у оспорюваній статті задовго до ухвалення вироку та вироком винесеним щодо позивача. Таким чином, хоча у рішенні суду першої інстанції і стверджується, що відповідні докази були досліджені, але у тому ж рішенні суд вказав відомості, яких не було ані у оригіналі статті, ані у копіях, зокрема, що стаття стосується чоловіка на ім`я ОСОБА_3 . Більш того, суд першої інстанції, відмовивши у витребуванні оригіналу газети «Время» за 04 серпня 2010 року, надалі також не дослідив надані позивачем копії із вказаної газети;
суд апеляційної інстанції застосував норми права всупереч висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду в подібних правовідносинах. Так, апеляційний суд визнав інформацію, викладену в оспорюваній статті, оціночним судженням, яке є «порівнянням дій та світогляду позивача з ідеологією скінхедів». Проте інформація у статті сформульована відповідачами способом категоричних висловлювань про існування конкретних фактів й містить відомості щодо вчинення позивачем кримінальних правопорушень, звинувачення за якими позивачу ніколи не пред`являлись (напади на іноземних громадян); щодо правопорушень, за якими хоча позивачу і було пред`явлене обвинувачення, але на момент публікації статті не було ухвалено вироку. При цьому, відповідачі категорично стверджували про його винуватість, чим порушили вимоги пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
на переконання апеляційного суду, викладені у статті твердження стосуються особи позивача, але як оціночне судження їх не можна перевірити на достовірність та визнати недостовірними. Проте така позиція апеляційного суду суперечить позиції суду першої інстанції, який виходив із недоведеності того, що спірна стаття стосується позивача (не зважаючи доводи відповідача про те, що стаття стосується позивача й містить правдиву, достовірну, на його думку, інформацію). Таким чином, з огляду на рішення судів оспорювана стаття одночасно стосується особи позивача і є оціночним судженням та не стосується його особи взагалі. Водночас суд апеляційної інстанції ухвалив постанову про залишення рішення суду першої інстанції без змін;
суди позбавили позивача особистих немайнових прав, зокрема честі та гідності. Дії суду першої інстанції, які були направлені на незаконне видалення зі справи представника позивача, позбавили його як позивача можливості отримувати правову допомогу. Це призвело до неподання ним документів, які підтверджують його працевлаштування, зайняття громадською діяльністю та наявність позитивної ділової репутації.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 11 січня 2024 року; клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено; звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги; відкрито касаційне провадження у справі № 953/22515/19 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У квітні 2025 року матеріали справи № 953/22515/19 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 18 грудня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі № 910/10429/18, від 18 березня 2021 року у справі № 161/4098/18; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в газеті «Время» НОМЕР_1 (НОМЕР_2), яка належить ПрАТ «Время», опубліковано статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Автором вказаної статті є ОСОБА_4 .
Зміст статті пов`язаний із подією, яка відбулася у липні 2010 року, а саме перестрілкою, в якій було вбито сержанта міліції ОСОБА_5 .
Також в статті зазначені вислови адвоката ОСОБА_2 та керівника УМВС
в м. Харкові ОСОБА_7.
Позиція Верховного Суду
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі 
№ 519/2-5034/11).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України).
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві (стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Касаційний суд вже звертав увагу, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року в справі № 486/1112/16-ц (провадження № 61-16970св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2023 року у справі № 761/14615/21 (провадження № 61-4435св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від13 березня 2024 року в справі № 712/10999/22 (провадження № 61-13517св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року в справі № 752/30879/21 (провадження № 61-4554св24)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі
№ 757/48574/20-ц (провадження № 61-5869св23) зазначено, що: «юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є демонстрація в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, а так само поширення за допомогою електронних засобів, що за своїм змістом або формою ганьблять гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права».
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження 
№ 14-400цс19)).
У справі, що переглядається:
при зверненні з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування шкоди ОСОБА_1 зазначав, що у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка була надрукована у газеті «Время», поширена у формі фактичних тверджень недостовірна інформація про нього, а саме його названо прихильником руху скінхедів. Крім того, у вказаній статті задовго до вироку суду стверджується, що він є винуватим у інкримінованих йому злочинах і отримає покарання у вигляді довічного позбавлення волі. На думку позивача, поширена в газеті інформація завдала шкоди його особистим немайновим правам, зокрема честі, гідності та діловій репутації. Крім того, йому була завдано моральних страждань;
суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав жодного доказу того, що опублікована 04 серпня 2010 року в газеті «Время» стаття стосується саме його, оскільки в статті лише зазначено ім`я чоловіка - ОСОБА_3 , прізвище відсутнє, тоді як з урахуванням положень норм частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Також суд зазначив, що позивачем не наведений конкретний текст неправдивої інформації, яка опублікована в статті, хоча стаття є досить великого змісту, розміщена на двох сторінках;
апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, вказав, що висловлювання щодо порівняння дій та світогляду позивача з ідеологією скінхедів є інформація із оціночним судженням. Тому така інформація не може визначатись недостовірною, яка відповідно до статті 277 ЦК України підлягає спростуванню;
аналіз матеріалів справи свідчить, що в спірній статті зазначено ім'я ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 8-9);
проте суд апеляційної інстанції не спростував твердження суду першої інстанції про те, що спірна стаття не стосується позивача (у статті лише зазначено ім`я чоловіка - ОСОБА_3 , прізвище відсутнє). Крім того, апеляційний суд належним чином не врахував, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив з недоведеності позивачем факту порушення саме його прав опублікованою інформацією. Водночас при відмові у задоволенні позову суд апеляційної інстанції фактично виходив з інших мотивів - викладення у спірній статті інформації із оціночним судженнями;
таким чином, суди не з`ясували чи стосується позивача поширена інформація, чи порушує його особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право;
колегія суддів наголошує, що необхідно враховувати, що уся публікація (чи значна її частина) може містити як фактичні твердження, так і оціночні судження. Водночас у справах про спростування недостовірної інформації, захист честі і гідності необхідно, зокрема, довести, що неправдиві відомості поширені про конкретну особу, яка звернулася до суду за захистом порушеного права.
За таких обставин судові рішення слід скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Оскільки встановлені підстави для скасування судових рішень, колегія суддів інші підстави касаційного перегляду не аналізує.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без дотримання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити; оскаржені судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат
У постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено такий висновок, що «якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 січня 2024 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 11 січня 2024 року втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко