УХВАЛА

11 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 334/6927/24
провадження № 61-1419ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Балкового Руслана Леонідовича, на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпра від 15 травня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення втраченої власності,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила повернути втрачену власність або кошти на рахунок - вартість сплачених коштів відповідачу в розмірі 23 500,00 доларів США, які вона сплатила 28 серпня 2017 року ОСОБА_2 через приватного нотаріуса, зареєстровано за № 990, посвідчено Суховаровою Н. В.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 13 вересня 2017 року між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Суховаровою Н. В. та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 990. Відчуження квартири було незаконним через недостовірно надану інформацію, вказаний договір купівлі-продажу був укладений внаслідок введення її в оману та присвоєння її власності, яку вона мала та мешкала в ній з 2002 року. Зараз вона має житло набагато гірше, воно її не влаштовує та наполягає на виправленні цієї помилки, компенсації моральних витрат, так як вона перебуває весь час у скрутному матеріальному становищі, повністю втративши дохід, який мала, а також власну нерухомість. 
Рішенням Центрального районного суду міста Дніпра від 15 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту порушеного відповідачем права власності на спірну квартиру, оскільки підстави позову свідчать про оспорення позивачем дійсності укладеного договору купівлі-продажу спірної квартири,однак такої позовної вимоги ОСОБА_1 заявлено не було і така не оцінюється судом. Натомість метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, а спірне майно перебуває у відповідача на підставі укладеного з власником - позивачем - договору купівлі-продажу, який є дійсним. 
05 січня 2026 року засобами поштового зв`язку  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2026 року касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала, оскільки не підписана заявником чи її представником.
29 січня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» повторно подала до Верховного Суду касаційну скаргу, разом з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої та апеляційної інстанції фактично не встановили та не оцінили належним чином фактичні обставини, що вплинули на формування волевиявлення позивачки, зокрема щодо реального усвідомлення нею правових наслідків укладення договору та того, що її воля могла бути сформована під впливом недостовірних уявлень. Такий підхід суперечить вимогам статті 203 ЦК України та практиці Верховного Суду. У цій справі суди нижчих інстанцій помилково зосередилися на формальному факті нотаріального посвідчення договору без належної оцінки та доказування наявності саме обману або помилки, які стосуються суттєвих обставин правочину. Суд не встановив таких фактів, як умисне надання недостовірної інформації, замовчування істотних обставин або створення помилкового уявлення про правові наслідки укладення договору, які є обов`язковими умовами для застосування статей 229 і 230 ЦК України у практиці Верховного Суду.
ОСОБА_1 зазначає, що суди не застосували норму процесуального права, знехтували правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15. 
Суди безпідставної відмовили у задоволені позову з огляду на неефективність обраного способу захисту порушеного права, оскільки у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12- 15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). 
Таким чином, встановивши обставини у справі, з метою ефективного захисту порушеного права суд апеляційної інстанції не був позбавлений процесуальної можливості визнати договір купівлі продажу недійсним.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA G?MEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Касаційна скарга не може бути прийнята Верховним Судом до розгляду з таких мотивів.
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень не свідчить, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду, на які заявник посилається у касаційній скарзі, і що такі правовідносини є подібні до правовідносин в цій справі. 
Суди відмовили у позові не у зв`язку з тим, що позивач на обґрунтування своїх вимог послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, а у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52)).
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, у зв`язку з чим на підставі пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга підлягає поверненню.
Тому суд не вирішує і клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
Повернення касаційної скарги не є перешкодою у доступі до правосуддя, оскільки не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги. 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпра від 15 травня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у справі № 334/6927/24 повернути.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков