ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/1894/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючого, Кролевець О. А., Мамалуя О. О.,
за участю секретаря судового засідання Сініцина В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства "Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова Вінницької обласної ради"
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області
у складі судді Назаренко Н. Г.
від 25 серпня 2025 року
та на постанову Центрального апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Іванової О. Г., Верхогляд Т. А., Паруснікова Ю. Б.
від 24 листопада 2025 року

у справі за позовом Комунального некомерційного підприємства "Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова Вінницької обласної ради" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "МКТ23" 
про зобов`язання виконати умови договору та стягнення штрафних санкцій в розмірі 149 664,90 грн,

за участю представників:
від позивача: не з`явилися
від відповідача: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
У квітні 2025 року Комунальне некомерційне підприємство "Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова Вінницької обласної ради" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МКТ23» про зобов`язання виконати умови договору № 661 від 11 жовтня 2024 року та стягнення штрафних санкцій у розмірі 149 664,90 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного між ним та позивачем договору № 661 від 11 жовтня 2024 року не поставив позивачу замовлену партію товару та відмовився його поставляти на умовах цього договору, з огляду на що за невиконання цих договірних зобов`язань має сплатити штрафні санкції, передбачені пунктами 7.6., .7.8. та 7.9. договору.
Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 05 травня 2025 року прийняв зазначену позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 904/1894/25, постановив розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 
2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
За результатами проведеної публічної закупівлі (UA-2024-10-01-006020-a) 11 жовтня 2024 року між Комунальним некомерційним підприємством "Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова Вінницької обласної ради" (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МКТ23" (Постачальник) був укладений договір № 661, за змістом пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язався поставити Покупцеві в залежності від фактичної потреби Покупця товар, зазначений в Специфікації, що додається до договору і є його невід`ємною частиною, а саме: картоплю столову пізню, клас екстра, ДСТУ 9221 (ДК 021:2015 - 03210000-6 Зернові культури та картопля) (далі - товар), а Покупець - прийняти замовлений (в залежності від фактичної потреби) товар та оплатити його.
Найменування (номенклатура, асортимент) та кількість товару, визначені у специфікації, яка є додатком № 1 до договору та є його невід`ємною частиною (пункт 1.2. договору).
Згідно з пунктом 3.1. договору його ціна становить 530 100,00 грн з ПДВ.
Розрахунки за поставлений товар здійснюються на підставі рахунків та накладних на умовах відстрочки платежу до 120 робочих днів. У разі затримки фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється протягом 7 робочих днів з дати отримання Покупцем коштів на фінансування закупівлі на свій реєстраційний рахунок (пункт 4.1. договору).
Відповідно до пунктів 5.1., 5.2. договору поставка товару здійснюється партіями в залежності від фактичної потреби Покупця та на підставі замовлень, що надаються Покупцем Постачальнику по телефону/факсу НОМЕР_1. Постачання товару здійснюється за правилами, визначеними Інкотермс 2020, згідно з положеннями, встановленими для поставки за умовами DPP: місце постачання - КНП "Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова Вінницької обласної ради", адреса: 21028, Україна, м. Вінниця, вул. Пирогова, 46, протягом 5 календарних днів з дня отримання Постачальником від Покупця відповідних замовлень.
Постачальник зобов`язаний поставити товар згідно з умовами договору, а також провести / здійснити усі дії, необхідні для забезпечення доступу Покупця до товару та використання його у своїй діяльності (пункт 5.4. договору).
Згідно з пунктом 5.7. договору Постачальник повинен в строк не більше двох календарних днів з дати отримання документу Покупця про неналежне виконання Постачальником умов договору здійснити поставку товару, який не було поставлено за заявкою Покупця у визначений договором термін або заміну товару належної якості (у випадку поставки товару неналежної якості).
Пунктом 6.3. договору передбачений обов`язок Постачальника забезпечити поставку Товару у строки та в порядку, встановлені цим договором.
Згідно з пунктом 7.6. договору, за односторонню необґрунтовану відмову від Договору та/або невиконання своїх зобов`язань по договору, Постачальник сплачує Покупцю штраф у розмірі 20 % від ціни договору. 
У разі невиконання Постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені у даному договорі, останній сплачує Покупцю пеню у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару (пункт 7.8. договору).
У разі надходження письмового звернення від Постачальника щодо розірвання договору у зв`язку з неможливістю його виконання з Постачальника, крім штрафних санкцій, зазначених у даному розділі, стягується штраф у розмірі 25% вартості непоставленого товару (пункт 7.9. договору).
Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2024 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 10.1. договору).
Згідно з пунктами 11.3., 11.4. договору усі додатки та додаткові угоди до договору набувають чинності з моменту їх підписання повноважними представниками сторін та діють протягом строку дії договору, якщо сторонами не встановлено інше. Цей договір може бути змінено та доповнено за згодою сторін, що оформлюється в письмовій формі та підписуються уповноваженими представниками обох сторін.
На виконання умов договору Покупець 21 жовтня 2024 року надіслав на електронну адресу Постачальника ІНФОРМАЦІЯ_1 лист-замовлення (вих. № 01.01-25/4665) на постачання товару у кількості 5 000 кг. 
23 жовтня 2024 року Покупець отримав від Постачальника лист № 220 від 22 жовтня 2024 року про розірвання договору № 661 від 11 жовтня 2024 року у зв`язку з підвищенням ціни на товар (картоплю столову пізню, клас екстра, ДСТУ 9221) та неможливістю поставити товар за умовами даного договору.
Покупець звернувся до Постачальника з листом-претензію № 01.01-25/4870 від 31 жовтня 2024 року та з листом № 01.01-25/5583 від 04 грудня 2024 року, в яких повідомив Постачальника про притягнення до відповідальності та про нарахування передбачених договором штрафних санкцій у разі невиконання ним договірних зобов`язань. Однак, Постачальник відповіді на ці листи не надав, замовлений Покупцем товар на виконання договору не поставив, що і стало підставою для звернення Покупця до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом у цій справі.
3. Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів, мотиви їх ухвалення.
Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 25 серпня 2025 року у справі № 904/1894/25, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 24 листопада 2025 року, позов задовольнив частково: зобов`язав Товариство з обмеженою відповідальністю "МКТ23" виконати умови договору № 661 від 11 жовтня 2024 року шляхом поставки Комунальному некомерційному підприємству "Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова Вінницької обласної ради" замовленого товару (картоплі столової пізньої, клас екстра, ДСТУ 9221 у кількості 5 000 кг); стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "МКТ23" на користь Комунального некомерційного підприємства "Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова Вінницької обласної ради" пеню в розмірі 15 372,90 грн, штраф у розмірі 22 087,50 грн, судовий збір у розмірі 3 028,71 грн. У решті позову відмовив.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що:
- відповідач зобов`язаний виконати взяті на себе зобов`язання з поставки замовленого позивачем товару за укладеним з позивачем договором № 661 від 11 жовтня 2024 року, оскільки цей договір є чинним в частині виконання сторонами своїх зобов`язань, в матеріалах справи відсутні докази його розірвання в судовому порядку або за згодою сторін, а підстави вважати договір розірваним в односторонньому порядку відповідачем (Постачальником) відсутні, оскільки право на одностороннє розірвання договору за умовами договору має лише Покупець;
- відповідач вчинив єдине порушення, яке полягає у невиконанні ним своїх обов`язків за договором в частині поставки товару, тому одночасне нарахування позивачем та стягнення судом з відповідача декількох штрафів за одне й те ж саме порушення умов виконання договору є потрійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з положеннями статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.
- обґрунтованим у даному випадку є стягнення з відповідача лише пені у розмірі 0,1% вартості непоставленого товару в розмірі 15 372,90 грн за період з 26 жовтня 2024 року по 17 квітня 2025 року та штрафу у розмірі 25% від вартості ненаданих послуг у сумі 22 087,50 грн, оскільки цей штраф є більш розширеним і включає в себе і невиконання відповідачем своїх зобов`язань по договору в частині поставки товару, і прострочення поставки товару понад 30 днів.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі позивач - Комунальне некомерційне підприємство "Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова Вінницької обласної ради" просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 листопада 2025 року у справі № 904/1894/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми 112 204,50 грн, що складається зі штрафу у розмірі 106 020,00 грн, що становить 20% від ціни позову, та штрафу у розмірі 6 184,50 грн, що становить 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за прострочення понад тридцять днів, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
Як на підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі позивач послався на пункти 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду
- щодо застосування статей 216, 217, 230 Господарського кодексу України, викладені у пункті 6.13. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 904/4156/18 та у постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 910/14591/21;
- щодо застосування статті 549, пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України стосовно правової природи неустойки та відмінностей між такими її видами як пеня та штраф, викладені у постанові від 16 січня 2025 року у справі № 916/828/24;
- щодо застосування частини першої статті 199, статей 217, 230 Господарського кодексу України та статей 546, 549 Цивільного кодексу України, викладені у постанові Верховного Суду України від 08 лютого 2017 року у справі № 910/29752/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18.
Також скаржник послався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних до цієї справи правовідносинах.
6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач відзиву на касаційну скаргу позивача до суду касаційної інстанції не подав. 
Позиція Верховного Суду
7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанцій.
Верховний Суд, надавши оцінку доводам позивача та підставам касаційного оскарження судових рішень, наведеним у касаційній скарзі, дослідивши правильність застосування та дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги позивач оскаржує рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 листопада 2025 року у цій справі лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми 112 204,50 грн, що складається зі штрафу у розмірі 106 020,00 грн, що становить 20% від ціни позову, та штрафу у розмірі 6 184,50 грн, що становить 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за прострочення понад тридцять днів. У частині задоволення позову про зобов`язання відповідача виконати умови договору № 661 від 11 жовтня 2024 року шляхом поставки позивачу замовленого товару та стягнення пені в розмірі 15 372,90 грн і штрафу у розмірі 22 087,50 грн, що становить 25 % від суми невиконаного зобов`язання, рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції не оскаржуються, з огляду на що, враховуючи межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, в цій частині Верховним Судом не переглядаються. Верховний Суд переглядає оскаржувані у цій справі рішення та постанову судів попередніх інстанцій лише в межах доводів касаційної скарги: в частині відмови у задоволенні позову про стягнення штрафу у розмірі 106 020,00 грн та штрафу у розмірі 6 184,50 грн. 
Згідно з частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (статті 549 Цивільного кодексу України).
Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач не виконав свої договірні зобов`язання з поставки замовленої позивачем партії товару (картоплі столової пізньої, клас екстра, ДСТУ 9221 у кількості 5 000 кг) та дійшли правильного висновку про те, що відповідач допустив порушення договірного зобов`язання з поставки Покупцю замовленої ним партії товару у встановлені договором строки, що є підставою для притягнення його (відповідача) до відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством.
Дослідивши умови укладеного між сторонами у цій справі договору в частині передбаченої в ньому відповідальності Постачальника за порушення договірних зобов`язань, суди попередніх інстанцій встановили, що у пункті 7.6. договору передбачена відповідальність Постачальника у вигляді штрафу у розмірі 20 % від ціни договору за односторонню необґрунтовану відмову від договору та / або невиконання своїх зобов`язань по договору. У пункті 7.8. договору передбачена відповідальність Постачальника за невиконання взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені у даному договорі, у вигляді пені у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, та додатково у вигляді штрафу у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товар за прострочення поставки товару понад тридцять днів. У пункті 7.9. договору передбачена відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 25% вартості непоставленого товару у разі надходження письмового звернення від Постачальника щодо розірвання договору у зв`язку з неможливістю його виконання.
Здійснивши аналіз зазначених умов договору, суди попередніх інстанцій встановили, що крім застосування до Постачальника відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань з поставки товару у вигляді пені, договір передбачав також і відповідальність Постачальника за невиконання своїх зобов`язань по договору у вигляді штрафів у розмірі 20% від ціни договору, 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару та 25 % від суми невиконаного зобов`язання.
Встановивши те, що у спірних правовідносинах відповідач вчинив єдине порушення, яке полягає в невиконанні ним своїх обов`язків за договором з поставки товару, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що одночасне нарахування позивачем та заявлення до стягнення в судовому порядку з відповідача декількох (трьох) штрафів за одне й те ж саме порушення умов виконання договору є потрійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з положеннями статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду. З огляду на викладене суди попередніх інстанцій визнали обґрунтованим стягнення з відповідача лише пені у розмірі 15 372,90 грн за період з 26 жовтня 2024 року по 17 квітня 2025 року, що складає 0,1% вартості непоставленого товару, та штрафу у розмірі 22 087,50 грн, що складає 25% від вартості ненаданих послуг, оскільки саме цей штраф є більш розширеним і включає в себе і невиконання відповідачем своїх зобов`язань по договору в частині поставки товару, і прострочення поставки товару понад 30 днів.
Позивач вважає помилковими зазначені висновки судів попередніх інстанцій (про надмірне притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення з нього усіх трьох штрафних санкцій та про відсутність підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 20% від ціни договору та 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару) та оскаржує ці висновки судів з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
За змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Для цілей застосування норм процесуального права, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, таку подібність слід оцінювати за певними критеріями, а саме: змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з яких: змістовий є основним, а два інші (суб`єктний та об`єктний) - додатковими.
Змістовний критерій полягає у тому, що оцінювання спірних правовідносин здійснюється за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. 
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо. Обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, на які послався скаржник, з правовідносинами у справі, яка переглядається. При цьому, така подібність оцінюється з урахуванням зазначених вище критеріїв та висновків Верховного Суду щодо застосування таких критеріїв подібності.
Як вбачається позивач у касаційній скарзі послався на неврахування судами попередніх інстанцій при ухваленні у цій справі оскаржуваних рішення та постанови висновків Верховного Суду щодо застосування статей 199, 216, 217, 230 Господарського кодексу України та статей 546, 549, пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, викладених у 
- у пункті 6.13. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 904/4156/18,
- у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 910/14591/21; від 16 січня 2025 року у справі № 916/828/24 та від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18,
- у постанові Верховного Суду України від 08 лютого 2017 року у справі № 910/29752/15.
Однак, суд касаційної інстанції зазначає про те, що ці висновки Верховного Суду є нерелевантними для цієї справи № 904/1894/25, що розглядається, оскільки зроблені у неподібних до цієї справи правовідносинах.
Так, предметом спору у справі № 904/4156/18 були вимоги про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені. У справі № 916/828/24 предметом спору були вимоги про стягнення лише одного штрафу за порушення строків оплати наданих позивачем відповідачу за договором послуг більше ніж на 20 днів у розмірі 7% від суми заборгованості за кожен день прострочення. У справі № 910/29752/15 предметом спору були вимоги про стягнення лише штрафу за прострочення виконання відповідачем зобов`язань з поставки товару та здійснення монтажних робіт за договором. У справі № 904/3315/18 - вимоги про стягнення штрафу, відшкодування коштів за неповернутий товар, збитків у вигляді упущеної вигоди та неустойки за прострочення повернення орендованого майна. У справі № 910/14591/21 предметом спору були вимоги про стягнення пені за порушення строків надання послуг, а також штрафу за прострочення надання послуг понад 30 днів та штрафу за несвоєчасне надання звітних документів, розрахованого від суми неповернутих коштів попередньої оплати (її частини). 
Отже, у зазначених справах вимоги про стягнення декількох договірних штрафних санкцій за вчинене відповідачем єдине договірне порушення не заявлялися, а заявлені до стягнення в межах справи № 910/14591/21 два штрафи стосувалися різних порушень договірних зобов`язань. Спірні правовідносини у зазначених справах не стосувалися обставин можливості нарахування та стягнення декількох штрафних санкцій за порушення відповідачем одного договірного зобов`язання. При цьому, суд касаційної інстанції враховує те, що за результатом розгляду судами справи № 910/14591/21 були задоволені позовні вимоги лише про стягнення пені та одного штрафу: за прострочення надання послуг понад 30 днів. У зазначених вище постановах Верховного Суду, на які послався скаржник, відсутні висновки щодо можливості притягнення сторони договору до подвійної відповідальності за вчинення одного порушення умов виконання договору.
З огляду на викладене суд касаційної інстанції зазначає про те, що у справах № 904/4156/18, № 910/14591/21, № 916/828/24, № 904/3315/15, № 910/29752/15, на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду в яких послався скаржник, Верховний Суд (Верховний Суд України) виходив зовсім з інших фактичних обставин, з інших умов договорів, ніж ті, що мають місце у цій справі № 904/1894/25, яка розглядається, що свідчить про неподібність правовідносин у зазначених справах до цієї справи саме за змістовним критерієм. 
З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про те, що скаржник не довів релевантності висновків Верховного Суду, наведених ним у касаційній скарзі, для цієї справи, що розглядається, та зазначає про необґрунтованість наведеної ним підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Враховуючи наведене касаційне провадження за касаційною Комунального некомерційного підприємства "Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова Вінницької обласної ради" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 листопада 2025 року у справі № 904/1894/25, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.
Іншою підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі позивач визначив пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Як свідчить зміст пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України ця норма процесуального права спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
(Аналогічна правова позиція Верховного Суду щодо застосування пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України викладена у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/1168/19).
Отже, у разі оскарження судових рішень в касаційному порядку з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 цього Кодексу, касаційна скарга має містити зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду про її застосування, із конкретизацією правовідносин, в яких цей висновок відсутній. Скаржник має чітко вказати, яку саме норму права суди першої та (або) апеляційної інстанцій порушили / застосували неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Однак, посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, позивач у касаційній скарзі не зазначив жодну норму / норми права, яка (які) були неправильно застосовні судами попередніх інстанцій при вирішення спору у цій справі та щодо якої / яких відсутній висновок Верховного Суду про її / їх застосування (-ю). Зі змісту касаційної скарги незрозуміло, щодо застосування яких саме норм права (якої саме норми права), на думку позивача, відсутній висновок Верховного Суду та який саме правовий висновок має сформувати Верховний Суд. 
Наведене свідчить про необґрунтованість наведеної скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
Решта доводів скаржника (про здійснення судами попередніх інстанцій неправильного тлумачення умов договору, не надання оцінки поведінці відповідача щодо вчинених ним порушень умов договору) фактично зводяться до не дослідження судами наявних в матеріалах справи доказів, до не встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, до необхідності здійснення судом касаційної інстанції переоцінки доказів, умов договору, які були в повному обсязі досліджені судами з наданням їм належної оцінки, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції. Крім того, зазначені доводи скаржника зводяться до підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 та частиною третьою статті 310 Господарського процесуального кодексу України, які не були визначені позивачем підставами касаційного оскарження судових рішень.
З огляду на викладене Верховний Суд з урахуванням принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності оцінив усі аргументи касаційної скарги в межах її доводів та визначених скаржником підстав касаційного оскарження, з урахуванням установлених судами у справі конкретних обставин, однак зазначає, що не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів у силу положень, закріплених у статті 300 Господарського процесуального кодексу України.
8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги. 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Як уже зазначалося, оскільки визначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача в цій частині на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу.
За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів та визначеної скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що скаржник з посилання на цю підставу касаційного оскарження судових рішень не довів неправильного застосування та / або порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави відсутні.
З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку про залишення оскаржуваних рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції без змін, а касаційної скарги - без задоволення.
9. Судові витрати.
Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. 
Керуючись пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження у справі № 904/1894/25, відкрите за касаційною скаргою Комунального некомерційного підприємства "Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова Вінницької обласної ради" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 листопада 2025 року у справі № 904/1894/25 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства "Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова Вінницької обласної ради" в частині підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24 листопада 2025 року у справі № 904/1894/25 залишити без змін.
4. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Кролевець

О. Мамалуй