УХВАЛА

24 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 462/3358/25
провадження № 61-1839ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідачка), Осіяна О. М., Синельникова Є. В., 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) та індексації у зв`язку із порушенням строків їх виплати,-
ВСТАНОВИВ:
Обставини справи
1. У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених позовних вимог просив: зобов`язати відповідача нарахувати та виплати позивачу суму індексації, що склалася у заробітній платі у розмірі 481,63 грн за 2021 рік та 663,04 грн за 2022 рік та, відповідно, стягнути з відповідача в дохід держави податок з цих сум у розмірі 
263, 26 грн; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини доходів (сум індексації) у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 357,73 грн; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків їх виплати у загальному розмірі 53 263, 32 грн за період з березня 2021 року по січень березень 2024 року.
2. Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі. Даним рішенням встановлено обставини безпідставної невиплати заробітної плати ФОП ОСОБА_2 . Рішення в частині стягнення заробітної плати у межах виплати за один місяць допущено до негайного виконання. Проте відповідачем здійснення обов`язку такої виплати надалі залишається без уваги чи виконання. За наведеного, на підставі положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», статті 34 Закону України «Про оплату праці», статті 95 КЗпП України, позивач просив позов задовольнити.
3. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) та індексації у зв`язку із порушенням строків їх виплати відмовлено.
4. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Львівського апеляційного суду. 
5. Постановою від 09 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 липня 2025 року змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. У решті рішення суду залишив без змін.
Узагальнені доводи касаційної скарги
6. 12 лютого 2026 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
7. Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16, Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі 
№ 803/1423/17, від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17, від 13 серпня 2020 року у справі № 803/203/17, від 27 квітня 2020 року у справі № 803/1314/17.
Позиція Верховного Суду
8. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
9. Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
10. Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах (справах незначної складності) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до 
ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах, слугувати суспільним інтересам щодо забезпечення єдності судової практики й розвитку права.
11. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 листопада 2023 року 
№ 10-р(ІІ)/2023 дійшов висновку, що припис пункту 2 частини третьої 
статті 389 ЦПК України, який встановлює один з «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, є зрозумілим за змістом та передбаченим за наслідками застосування. Зазначений припис ЦПК України також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності. Пункт 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження.
12. Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята 
статті 19 ЦПК України).
13. Ціна позову у цій справі в загальному розмірі становить 55 028,98 грн, яка станом на 01 січня 2026 року не перевищує 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328,00 грн * 30 = 99 840,00 грн). 
14. Відтак, справа є малозначною, а постанова Львівського апеляційного суду 
від 09 лютого 2026 року не підлягає касаційному оскарженню відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
15.  ОСОБА_1 посилається на підставу, передбачену підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення з такою ціною позову можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції, а саме: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.
16. Так, заявник зазначає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції стосується єдиного тлумачення чинного Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-III як питання прав, що мають своє фундаментальне значення у формуванні єдиної правозастосовчої практики.
17. Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
18. Наведені заявником обставини, які, на його переконання, потребують формування єдиної правозастосовчої практики, Верховний Суд визнає такими, що не стосуються фундаментальних питань права.
19. Верховний Суд звертає увагу на посилання заявника, що Львівський апеляційний суд не надав оцінки численним правовим позиціям Верховного Суду, які зазначав ОСОБА_1 у апеляційній скарзі та які стосуються застосування Закону № 2050-III, тобто існує стала судова практика щодо застосування відповідних норм права.
20. Тому Верховний Суд дійшов переконання, що заявник не зазначив у чому конкретно полягає значущість для держави і суспільства правового питання, яке на його думку, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Такі посилання носять загальний характер і направлені виключно на обґрунтування формальних підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
21. Касаційна скарга також містить посилання на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу). Відповідно, Суд повинен оцінити такі доводи ОСОБА_1 щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.
22. Щодо доводів про те, що справа має для заявника виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. 
23. Касаційна скарга не містить переконливих доводів про те, що справа має виняткове значення для ОСОБА_1 .
24. Формальне посилання на те, що справа має для заявника виняткове значення, не можуть бути оцінені судом як виняткові обставини, оскільки саме по собі незадоволення сторони результатом розгляду справи або незгода з правовою позицією судів попередніх інстанцій не створює винятковості та не може бути підставою для відкриття касаційного провадження.
25. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, а сама по собі вказівка на це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
26. Обставин, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі не встановлено.
27. Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що в цій справі відсутні підстави для відкриття касаційного провадження. 
28. Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
29. Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
30. Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
31. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
32. Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
33. З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі (з ціною позову, яка не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), яке не підлягає касаційному оскарженню, а підстав, визначених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, Судом не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої 
статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) та індексацію у зв`язку із порушенням строків їх виплати - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:	О. В. Ступак   О. М. Осіян   Є. В. Синельников