ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2026 року 
м. Київ
справа №500/2556/23
адміністративне провадження № К/990/43404/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Жука А. В., Загороднюка А. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Агро-Продукт» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державної казначейської служби України, про визнання протиправною та скасування постанови, провадження в якій відкрито 
за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2023 (суддя - Подлісна І. М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2023 (колегія суддів у складі: Запотічного І. І., Глушка І. В., Довгої О. І.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
У травні 2023 року Приватне акціонерне товариство «Агро-Продукт» звернулося до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державна казначейська служба України, у якому просило:
- визнати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08.05.2019 ВП № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню; 
- стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства «Агро-Продукт» сплачений виконавчий збір у сумі 4 835 789,46 грн.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі наказу Господарського суду Тернопільської області Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 08.05.2019 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1. Також виконавцем у межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 винесено постанову ВП № НОМЕР_1 від 08.05.2019 про стягнення виконавчого збору в сумі 4 835 789,46 грн. У межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 було стягнено з Приватного акціонерного товариства «Агро-Продукт» суму виконавчого збору (яка зазначена у постанові від 08.05.2019 № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору) у повному обсязі. Постановою від 28.07.2021 № НОМЕР_2 закінчено виконавче провадження, у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом, пункт 9 частини першої статті 39 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII). Оскільки виконавцем стягнуто з позивача виконавчий збір у повному розмірі відносно суми, яка зазначена у виконавчому документі - наказ від 04.11.2016 про примусове виконання рішення у справі № 921/730/13-г/3 (що визнаний судом таким, що не підлягає виконанню), то виконавчий збір підлягає поверненню боржнику (позивачу), що пропорційний сумі, виконавчого документу, що не підлягає виконанню, а тому позивач і звернувся до суду з цим позовом.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 31.10.2013 у справі № 921/730/13-г/3 задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до Приватного підприємства «Продекспорт» та ЗАТ «Агро-Продукт» про стягнення заборгованості, стягнуто:
- з приватного підприємства «Продекспорт» та Закритого акціонерного товариства «Агропродукт» солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитними угодами № 18105К15/2102 від 13.07.2005 та № 6605К48 від 13.07.2005, договорами поруки № 18105Р1 від 13.07.2005 та № 6605Р8 від 13.07.2005 - 41 003 252,65 грн заборгованості за кредитом; 5 426 712,21 грн заборгованості за несплаченими відсотками ; 574 509,51 грн заборгованості за несплаченими комісіями; 1 353 420,28 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань; 
- з приватного підприємства «Продекспорт» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитними договорами № 6606К35 від 19.07.2006, № 6606К38 від 27.07.2006, № 6606К44 від 06.09.2006, № 6607К23 від 05.11.2007, № 6609К5 від 01.06.2009, № 6609К9 від 01.07.2009 - 124 807 829,86 грн заборгованості за кредитом; 16 288 803,93 грн заборгованості за несплаченими відсотками; 1 476 358,37 грн заборгованості за несплаченими комісіями; 6 573 707,10 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань;
- солідарно з приватного підприємства «Продекспорт» та Закритого акціонерного товариства «Агропродукт» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» 68 820,00 грн витрат по сплаті судового збору.
На виконання указаного рішення Господарським судом Тернопільської області 04.11.2016 видано наказ про примусове виконання рішення у справі № 921/730/13-г/3, у якому зазначено: «Стягнути солідарно із Закритого акціонерного товариства «Агропродукт» (с. Росохач Чортківського району Тернопільської області код ЄДРПОУ 25347839) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (вул. Горького, 127, м. Київ код ЄДРПОУ 00032112) в особі Філії AT «Укрексімбанк» (м. Тернополі, вул. Шептицького, 21, м. Тернопіль код ЄДРПОУ 22607368) заборгованість за кредитними угодами № 18105К15/2102 від 13.07.2005 та № 6605К48 від 13.07.2005, договорами поруки № 18105Р1 від 13.07.2005 та № 6605Р8 від 13.07.2005 - 41 003 252 (сорок один мільйон три тисячі двісті п`ятдесят дві) грн 65 коп. заборгованості за кредитом; 5 426 712 (п`ять мільйонів чотириста двадцять шість тисяч сімсот дванадцять) грн 21 коп. заборгованості за несплаченими відсотками; 574 509 (п`ятсот сімдесят чотири тисячі п`ятсот дев`ять) грн 51 коп. заборгованості за несплаченими комісіями; 1 353 420 (один мільйон триста п`ятдесят три тисячі чотириста двадцять) грн 28 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань».
На підставі наказу господарського суду Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 08.05.2019 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1.
Також виконавцем у межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 винесено постанову ВП № НОМЕР_1 від 08.05.2019 про стягнення виконавчого збору в сумі 4 835 789,46 грн.
Крім того, судами попередніх інстанцій установлено, що відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 07.07.2021 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2, у якій зазначено, що виконавчий документ - постанова про стягнення виконавчого збору № НОМЕР_1 виданий 08.05.2019; документ видав - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; стягувач - Держава в особі Міністерства юстиції України.
У межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 було стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Агро-Продукт» суму виконавчого збору (яка зазначена у постанові від 08.05.2019 № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору) у повному обсязі.
Постановою від 28.07.2021 № НОМЕР_2 закінчено виконавче провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, пункт 9 частина перша статті 39 Закону № 1404-VIII.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.08.2021 у справі № 500/4222/21 задоволено позов Приватного акціонерного товариства «Агро-Продукт» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Міністерства юстиції України, визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича від 07.07.2021 про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2, визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича від 07.07.2021 про арешт коштів боржника ВП № НОМЕР_2.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021 у справі № 500/4222/21 апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.08.2021 у справі № 500/4222/21 - без змін.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 10.05.2023 у справі № 921/730/13-г/3 задоволено заяву Приватного акціонерного товариства «Агро-Продукт» від 27.04.2023 про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у справі № 921/730/13-г/3. Визнано таким, що не підлягає виконанню наказ Господарського суду Тернопільської області від 04.11.2016 у справі № 921/730/13-г/3 про стягнення солідарно із Закритого акціонерного товариства «Агропродукт» (с. Росохач Чортківського району Тернопільської області код ЄДРПОУ 25347839) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (вул. Горького, 127, м. Київ код ЄДРПОУ 00032112) в особі Філії AT «Укрексімбанк» (м. Тернополі, вул. Шептицького, 21, м. Тернопіль код ЄДРПОУ 22607368) заборгованість за кредитними угодами № 18105К15/2102 від 13.07.2005 та № 6605К48 від 13.07.2005, договорами поруки № 18105Р1 від 13.07.2005 та № 6605Р8 від 13.07.2005 - 41 003 252 (сорок один мільйон три тисячі двісті п`ятдесят дві) грн 65 коп. заборгованості за кредитом; 5 426 712 (п`ять мільйонів чотириста двадцять шість тисяч сімсот дванадцять) грн 21 коп. заборгованості за несплаченими відсотками; 574 509 (п`ятсот сімдесят чотири тисячі п`ятсот дев`ять) грн 51 коп. заборгованості за несплаченими комісіями; 1 353 420 (один мільйон триста п`ятдесят три тисячі чотириста двадцять) грн 28 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань.
Отже, не погодившись із постановою ВП № НОМЕР_1 від 08.05.2019 про стягнення виконавчого збору в сумі 4 835 789,46 грн., уважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2023, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2023, позов задоволено частково. Визнано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08.05.2019 ВП № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь Приватного акціонерного товариства «Агро-Продукт» за рахунок бюджетних асигнувань головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України сплачений судовий збір в розмірі 13 420,00 грн, відповідно до квитанції від 07.06.2023.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що оскільки судом визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, то постанова про стягнення виконавчого збору також не підлягає виконанню. Тому оскільки виконавцем стягнуто з позивача виконавчий збір у повному розмірі відносно суми, яка зазначена у виконавчому документі - наказ від 04.11.2016 про примусове виконання рішення у справі № 921/730/13-г/3 (що визнаний судом таким, що не підлягає виконанню), то виконавчий збір підлягає поверненню боржнику (позивачу), що пропорційний сумі, виконавчого документу, що не підлягає виконанню.
Суд першої інстанції, посилаючись на постанову Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 752/18396/16-а, зазначив, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, що пов`язано з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може і зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів. При цьому, суд зазначив, що примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови виконавців про стягнення виконавчого збору. Отже, суд дійшов висновку, що постанова про стягнення з боржника виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що належним та ефективним захистом прав позивача є визнання постанови ВП № НОМЕР_1 від 08.05.2019 про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню.
Щодо позовної вимоги про стягнення з Державного бюджету України 4 835 789,46 грн сплаченого виконавчого збору, то суд дійшов висновку про її передчасність.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Міністерство юстиції України звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 500/2556/23 та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову Приватного акціонерного товариства «Агро-Продукт» відмовити повністю.
Підставами звернення з касаційною скаргою зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, указує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: щодо визнання виконавчого документа - постанови про стягнення виконавчого збору таким, що не підлягає виконанню у відповідності до частини сьомої статті 27 Закону № 1404-VIII.
Крім того, скаржник зазначає, що у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 було стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Агро-Продукт» суму виконавчого збору у повному обсязі, кошти, відповідно до вимог статті 27 Закону № 1404-VIII, перераховані до бюджету. Постановою від 28.07.2021 № НОМЕР_2 закінчено виконавче провадження у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом, пункт 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII. При цьому скаржник відмічає, що дії виконавця щодо стягнення виконавчого збору у судовому порядку не оскаржувалися та неправомірними не визнавалися.
Звертає увагу, що постанова про стягнення виконавчого збору є чинною та не скасованою. При цьому зазначає, що строк оскарження цієї постанови, з урахуванням вимог статті 74 Закону № 1404-VIII та статті 287 КАС України, пропущений.
Також скаржник зазначає, що норми статті 27 Закону № 1404-VIII містять вичерпний перелік підстав та умов, за якими виконавчий збір не стягується, зокрема визначено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, за умови, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Отже, на думку скаржника, відсутні підстави для визнання постанови про стягнення виконавчого збору від 08.05.2019 у ВП № НОМЕР_1 такою, що не підлягає виконанню.
Крім того, скаржник наголошує, що постанова № НОМЕР_1 від 08.05.2019, видана відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору у сумі 4 836 789,46 грн не є виконавчим документом, виданим судом. У той же час при розгляді цієї адміністративної справи, зважаючи на предмет позову, щодо якого відкрито провадження у справі, судом не перевірено правомірність прийняття постанови відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08.05.2019 по ВП № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору. Крім цього, відсутні підстави, а також пропущенні строки для встановлення правомірності даної постанови.
Разом з тим, зазначає, що як на день винесення постанови від 07.07.2021 № НОМЕР_1 про повернення виконавчого документа стягувачу (наказ Господарського суду Тернопільської області від 04.11.2016 № 921/730/13) так і на день стягнення виконавчого збору, згідно з постановою від 08.05.2019 № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору у повному обсязі та винесення постанови від 28.07.2021 № НОМЕР_2 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повною сплатою виконавчого збору, наказ № 921/730/13 від 04.11.2016 не був визнаний таким, що не підлягає виконанню. Лише 10.05.2023 ухвалою Господарського суду Тернопільської області у справі № 921/730/13-г/3 задоволено заяву Приватного акціонерного товариства «Агро-Продукт» від 27.04.2023, визнано таким, що не підлягає виконанню наказ Господарського суду Тернопільської області від 04.11.2016 у справі № 921/730/13-г/3.
Звертає увагу суду, що виконавче провадження, в рамках якого винесена постанова від 08.05.2019 № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору у сумі 4 835 789,46 грн завершене з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа). Крім того, виконавчий збір стягнутий у повному обсязі та перерахований до Державного бюджету до винесення ухвали Господарського суду Тернопільської області від 10.05.2023 про визнання таким, що не підлягає виконанню наказ Господарського суду Тернопільської області від 04.11.2016 у справі № 921/730/13-г/3.
Наголошує, що виконавчий збір у сумі 4 835 789,46 грн стягнутий у рамках чинного законодавства та розподілений у відповідності до статті 45 Закону № 1404-VIII. На момент стягнення та перерахування коштів до Державного бюджету, підстави для не вчинення зазначених дій були відсутні.
Позиція інших учасників справи
Позивач у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.
Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Державна казначейська служба України правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористалися, відсутність якого, згідно з приписами частини четвертої статті 338 КАС України, не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.
Рух касаційної скарги
21.12.2023 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Міністерства юстиції України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2023.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2023 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Загороднюка А. Г., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 500/2556/23.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 08.01.2024 № 12 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 500/2556/23 у зв`язку з відпусткою судді Загороднюка А. Г., який входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 09.01.2024 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 500/2556/23.
Ухвалою Верховного Суду від 05.02.2024 відкрито касаційне провадження за скаргою Міністерства юстиції України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2023.
Ухвалою Верховного Суду від 05.01.2026 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 05.01.2026 № 9/0/78-26 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 500/2556/23 у зв`язку з відпусткою судді Мартинюк Н. М., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2026 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Загороднюка А. Г. для розгляду судової справи № 500/2556/23.
Позиція Верховного Суду
Релевантні джерела права та акти їхнього застосування
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Відповідно до частини шостої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частинами першою, другою статті 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Згідно з частиною четвертою статті 27 Закону № 1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до частини сьомої статті 27 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Згідно з частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
За змістом частини третьої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 341 КАС України).
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (частина четверта статті 341 КАС України).
Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Надаючи оцінку обґрунтованості касаційної скарги та оскаржуваним судовим рішенням, Верховний Суд, з урахуванням приписів статті 341 КАС України, виходить із таких міркувань.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У статті 4 КАС України визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.
Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 5 КАС України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Обґрунтовуючи свій позов позивач просить визнати такою, що не підлягає виконанню постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08.05.2019 ВП № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору, прийняту ним одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 08.05.2019 ВП № НОМЕР_1 з виконання виконавчого документу, а саме: наказу № 921/730/13-г/3, виданого 04.11.2016 Господарським судом Тернопільської області, оскільки ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 10.05.2023 у справі № 921/730/13-г/3 визнано таким, що не підлягає виконанню наказ Господарського суду Тернопільської області від 04.11.2016 у справі № 921/730/13-г/3. На думку позивача, оскільки судом визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, то постанова про стягнення виконавчого збору також не підлягає виконанню. 
За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору є окремими виконавчими документами.
Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору.
Отже, постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 1.380.2019.001073.
Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що оскаржувана постанова ВП № НОМЕР_1 від 08.05.2019 про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом.
Задовольняючи позовні вимоги частково суди попередніх інстанцій виходили, з того, що оскільки судом визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, то постанова про стягнення виконавчого збору також не підлягає виконанню. Тому, оскільки виконавцем стягнено з позивача виконавчий збір у повному розмірі відносно суми, яка зазначена у виконавчому документі - наказі від 04.11.2016 про примусове виконання рішення у справі № 921/730/13-г/3, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, то виконавчий збір підлягає поверненню боржнику (позивачу), що пропорційний сумі, виконавчого документу, що не підлягає виконанню.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що належним та ефективним захистом прав позивача є визнання постанови ВП № НОМЕР_1 від 08.05.2019 про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню.
Верховний Суд частково погоджується з наведеними міркуваннями, з огляду на таке.
На думку скаржника, постанова № НОМЕР_1 від 08.05.2019, видана відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору в сумі 4 836 789,46 грн, не є виконавчим документом, виданим судом.
Також заявник касаційної скарги звертає увагу на те, що під час розгляду цієї адміністративної справи, зважаючи на предмет позову, щодо якого відкрито провадження у справі, судом не перевірено правомірність прийняття постанови відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08.05.2019 по ВП № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору. Крім цього, зазначає, що відсутні підстави, а також пропущенні строки для встановлення правомірності цієї постанови.
Аналізуючи такі доводи скаржника, колегія суддів зауважує, що процесуальне законодавство встановлює вимоги до змісту позовної заяви. Від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи. Законодавство не вимагає матеріально-правового обґрунтування вимог, однак обґрунтування позову не правовими фактами може негативно вплинути на наслідки вирішення вимоги по суті.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючи ознаки позову) є предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.
Зміст позовних вимог - це вимоги позивача (предмет позову). Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.
Іншими словами зміст позовних вимог - це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову.
В адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог.
Указаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, в якій указано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Окрім того, зазначений принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
У цій справі предметом позову є визнання такою, що не підлягає виконанню постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08.05.2019 ВП № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору.
При цьому позивач у позовній заяви наполягав на тому, що позовна заява містить зміст позовних вимог у спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав позивача. Також позивач уважав, що наведений спосіб захисту його порушеного права відповідає положенням частини другої статті 5 КАС України. 
Касаційне провадження у цій справі відкрито за для формування правового висновку щодо питання застосування частини сьомої статті 27 Закону № 1404-VIII, з урахуванням обставин цієї справи.
Колегія суддів зазначає, що статтею 27 Закону № 1404-VIII урегульовано стягнення виконавчого збору.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент прийняття спірної постанови) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Отже, виконавчий збір становить 10 відсотків від суми, стягнутої державним виконавцем, або вартості майна, і напряму залежить від суті рішення та правомірності виконавчого документа.
При цьому законодавцем передбачено повернення особі сплаченого виконавчого збору у разі скасування рішення, що підлягало виконанню чи визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Тобто обов`язок сплати виконавчого збору виникає в особи виключно за наявності чинного рішення, що підлягає виконанню, чи виконавчого документу.
Наведене підтверджується частиною сьомою статті 27 Закону № 1404-VIII, відповідно до якої у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Отже, Законом урегульовано питання наслідків скасування рішення, що підлягає виконанню, чи визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, до закінчення виконавчого провадження, як не стягнення виконавчого збору, а стягнений виконавчий збір підлягає поверненню боржнику.
Однак Закон не регулює питання щодо повернення сплаченого виконавчого збору у ситуації, коли рішення, що підлягає виконанню, чи виконавчий документ визнано судом таким, що не підлягає виконанню, після стягнення виконавчого збору та закінчення виконавчого провадження.
Тобто Закон містить прогалину у правовому регулюванні питання чинності постанови про стягнення виконавчого збору, яка відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII є окремими виконавчим документом, обов`язку сплати особою виконавчого збору, а при фактичному стягнені виконавчого збору його повернення у випадку скасування рішення, яке підлягає виконанню, чи визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, після закінчення виконавчого провадження чи повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою.
Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.
Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість (пункт 5 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII).
Стягнення з боржника виконавчого збору за виконання судового рішення, яке згодом визнано таким, що не підлягає виконанню, тягне за собою витрати. Ця обставина може розглядатися як непропорційний тягар на боржника.
Також це суперечить принципам остаточності судового рішення та законності, оскільки створює невизначеність для сторін.
При цьому, згідно із пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України суб`єкт владних повноважень під час прийняття рішень, вчинення дій серед іншого повинен керуватися принципом пропорційності, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Верховний Суд зауважує, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити за виконання виконавчого документа, який згодом визнано таким, що не підлягає виконанню.
Указана проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.
У цьому контексті насамперед необхідно зауважити, що означене питання (про визнання постанови про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню, унаслідок скасування рішення, яке підлягає виконанню, чи визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню) полягає у тому, що хоча постанова про стягнення виконавчого бору є окремим виконавчим документом, але є похідною від рішення, що підлягає виконанню, чи виконавчого документу.
Виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню - у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина сьома статті 27 Закону № 1404-VIII).
Поняття й процедура, наведені у цій нормі, стосується інших правовідносин, ніж ті, що наявні у справі, що розглядається, оскільки у випадку Приватного акціонерного товариства «Агро-Продукт» виконавчий документ (наказ господарського суду) визнано таким, що не підлягає виконанню, після стягнення виконавчого збору та закінчення виконавчого провадження.
Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону № 1404-VIII регулює подібні правовідносини.
Так, ця норма містить правило стосовно того, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Логічний і цільовий способи уяснення частини сьомої статті 27 Закону № 1404-VIII свідчать, що у даному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати виконавчий збір, а у випадку стягнення - повернути виконавчий збір.
Указана норма спрямована на те, щоб не допустити стягнення з боржника виконавчого збору у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а стягнутий виконавчий збір повернути боржнику. Ця норма покликана звільнити особу від відповідальності за невиконання у добровільному порядку рішення чи виконавчого документу, у разі скасування такого рішення, чи визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.
Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно чинності постанови про стягнення виконавчого збору, яка відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII є окремими виконавчим документом, обов`язку сплати особою виконавчого збору, а при фактичному стягнені виконавчого збору - його повернення, у випадку скасування рішення, яке підлягає виконанню, чи визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, після закінчення виконавчого провадження чи повернення виконавчого документу стягувану за його заявою.
Згідно із частиною четвертою статті 6 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
За правилами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).
Ураховуючи викладене, Верховний Суд уважає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України), до подібних правовідносин необхідно застосувати за аналогією закону частину сьому статті 27 Закону № 1404-VIII.
Застосування частини сьомої статті 27 Закону № 1404-VIII до спірних правовідносин дає Верховному Суду підстави зробити такий висновок: у разі скасування рішення суду, що підлягає виконанню, чи визнанні судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, після завершення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу за його заявою та під час виконання постанови про стягнення виконавчого збору в окремому провадженні, що відкрите відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII, то надалі виконавчий збір не стягується. 
У разі стягнення виконавчого збору на момент скасування рішення, що підлягало виконанню, чи визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Застосування аналогії закону дозволяє Верховному Суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, що здатний відновити й захистити права боржника, полягає у визнанні постанови про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню, та поверненні стягнутого виконавчого збору (у разі стягнення виконавчого збору та закінченні виконавчого провадження), чи закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору (у разі виконання постанови про стягнення виконавчого збору в окремому провадженні, що відкрите відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII).
Отже, у випадку визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, сума виконавчого збору, що нараховано пропорційно (10%) сумі, яка зазначена у виконавчому документі, не підлягає стягненню.
Тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правомірного висновку, що оскільки судом визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, то постанова про стягнення виконавчого збору також не підлягає виконанню, а відтак, оскільки виконавцем стягнено з позивача виконавчий збір у повному розмірі відносно суми, яка зазначена у виконавчому документі - наказі від 04.11.2016 про примусове виконання рішення у справі № 921/730/13-г/3 (що визнаний судом таким, що не підлягає виконанню), то виконавчий збір підлягає поверненню боржнику (позивачу), що пропорційний сумі, виконавчого документу, що не підлягає виконанню.
Крім того, зважаючи на вжиті у частині сьомій статті 27 Закону № 1404-VIII часові маркери для її застосування: (... у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню ... ), (... визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню ...), то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє зробити висновок, що право на захист виникає з дня скасування рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Указаний підхід до правозастосування дає змогу подолати невизначеність законодавчого регулювання, не порушивши конвенційні й конституційні права особи та знайшовши справедливий баланс прав й інтересів учасників виконавчого провадження на основі волі законодавця, закладеної у нормі, що регулює подібні суспільні правовідносини.
В аспекті гарантування конституційного права на судовий захист, яке повинне бути не ілюзорним, а справжнім та повноцінно реалізованим, Конституційний Суд України зазначає в своїх рішеннях, що «правосуддя за своєю суттю визначається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (перше речення абзацу десятого пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Ефективним уважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04. 2018 у справі № 826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18, від 01.06.2022 у справі № 620/5996/21).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
За такого правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що належним та ефективним захистом прав позивача є визнання постанови ВП № НОМЕР_1 від 08.05.2019 про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню, а відтак дана вимога підлягає задоволенню.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 15.11.2020 у справі № 752/2391/17, є необґрунтованими з огляду на те, що у цій справі Верховний Суд надав правову оцінку питанню заміни боржника у виконавчих провадженнях/виконавчих листах і дійшов висновку про заміну боржника з територіального органу УМВС України на відповідний територіальний орган Національної поліції.
Крім того, стаття 374 КАС України, яка аналізувалася Верховним Судом у справі № 752/2391/17, судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, не застосовувалася, й саме по собі її незастосування не вплинуло на правильність вирішення справи по суті.
Щодо іншої частини позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства «Агро-Продукт» сплаченого виконавчого збору у сумі 4 835 789,46 грн, у задоволенні якої суди попередніх інстанцій відмовили, то в цій частині касаційна скарга не містить доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а відтак, у вказаній частині судові рішення Верховний Суд не переглядає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про визнання постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08.05.2019 ВП № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню, однак змінюючи мотиви прийняття цих рішень.
В іншій частині оскаржувані судові рішення містять належне обґрунтування та мотивування, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно підлягають залишенню без змін.
За указаних обставин, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2023 у справі № 500/2556/23 змінити в частині мотивів задоволення позову, виклавши їх у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2023 у справі № 500/2556/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко А.В. Жук  А.Г. Загороднюк