Ухвала 

02 березня 2026 року
м. Київ 

справа № 759/15500/13-ц
провадження № 61-7515сво25

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І.(суддя-доповідач), 
судді: Грушицький А. І., Зайцев А. Ю., Луспеник Д. Д., Синельников Є. В., Фаловська І. М., Червинська М. Є.,

учасники справи:
стягувач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,
боржник -  ОСОБА_1 ,
приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Варава Роман Сергійович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року в складі судді: Ключника А. С. та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року в складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.

Історія справи
Короткий зміст скарги

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою на дії/бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Варави Р. С. (далі - приватний виконавець), стягувач - ТОВ «Кей-Колект».

ОСОБА_1 просила:
визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця від 19 червня 2024 року про відкриття виконавчого провадження № 75350011, відкритого на виконання виконавчого листа № 759/15500/13-ц, виданого 27 лютого 2015 року Святошинським районним судом м. Києва, про стягнення з неї боргу в розмірі 1 362 755,17 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що:
приватний виконавець Варава Р. С. 19 червня 2024 року відкрив виконавче провадження на підставі повторно пред`явленого виконавчого документа до виконання, поданого у межах строку, передбаченого Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), а тому діяв у спосіб та на підставі встановленої законом норми;
доводи апеляційної скарги, про те, що постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року встановлено, що, звертаючись до виконавчої служби у березні 2016 року стягувач пропустив строк пред`явлення, не заслуговують на увагу, оскільки тією ж постановою встановлено, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 18 березня 2016 року не була ніким оскаржена, усі подальші процесуальні дії щодо виконання, повернення та повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання є правомірними;
не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на те, що виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення не може бути розпочате знову, адже постановою приватного виконавця Мойсеєнко Д. П. від 19 вересня 2023 року закінчено виконавче провадження № 66863349, а постановою приватного виконавця Варави Р. С. від 19 червня 2024 року відкрито інше виконавче провадження - № 7535001 на підставі повторно пред`явленого виконавчого документа до виконання.

Аргументи учасників справи

18 червня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року, в якій просить:
скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду;
направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди залишили поза увагою те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (кінцевий - до 13 листопада 2015 року) було пропущено стягувачем ще в 2016 році. Постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року в справі № 759/15500/13-ц) встановлено, що, звертаючись до виконавчої служби у березні 2016 року, стягувачем було пропущеного строк пред`явлення;
відповідно до частини першої статті 40 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову. Апеляційний суд тлумачить цю норму, що не може бути розпочате знову саме виконавче провадження № 66863349, а постановою приватного виконавця від 19 червня 2024 року відкрито інше виконавче провадження - № 7530011. Однак ці виконавчі провадження не є відмінними, адже стосуються одного й того ж виконавчого листа.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 759/15500/13-ц та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У липня 2025 року матеріали справи № 759/15500/13-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 30 червня 2025 року зазначено, що на обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судового рішення за пунктами 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права. Указує, що суди ухвалили судові рішення, належним чином не дослідивши матеріали справи. Суд апеляційної інстанції правильно встановив обставини справи, однак ухвалив протилежне наведеним висновкам судове рішення, в якому неправильно застосовані норми Закону України «Про виконавче провадження». Указує, що суди залишили поза увагою те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання було пропущено стягувачем ще в 2016 році. 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2026 року справу № 759/15500/13-ц передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2026 року мотивована тим, що:
«у цій справі рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий лист, було ухвалено 14 жовтня 2014 року та набрало законної сили 13 листопада 2014 року.
Виконавчий лист № 759/15500/13-ц виданий 27 лютого 2015 року. Строк пред`явлення виконавчого листа для виконання зазначено до 13 листопада 2015 року.
18 березня 2016 року старшим державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Чубаревим О. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 50550852 на підставі виконавчого листа № 759/15500/13-ц, виданого 27 лютого 2015 року. 
Тобто на момент звернення стягувача до виконавчої служби строк пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання вже сплив. 
Стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (стаття 371 ЦПК України 2004 року).
Відповідно до статті 24 Закону № 606-XIV державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом. Для інших виконавчих документів пропущений строк поновленню не підлягає.
Матеріали справи не містять доказів звернення ТОВ «Кей Колект» до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа для виконання після його видачі 27 лютого 2015 року, як і не містять ухвали суду щодо вирішення зазначеного питання. Отже, строк пред`явлення виконавчого листа № 759/15500/13-ц від 27 лютого 2015 року сплив 13 листопада 2015 року та не був поновлений судом.
За змістом частини першої та другої статті 23 Закону № 606-XIV строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання лише у випадку, якщо таке пред`явлення виконавчого документа до виконання відбулося в межах строків, визначених частинами першою, другою статті 22 Закону № 606-XIV.
У цій справі таких обставин не встановлено. Звернення ТОВ «Кей Колект» до приватних виконавців із заявою про примусове виконання рішення суду в 2020 та 2024 роках не впливає на перебіг строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, який сплив 13 листопада 2015 року та не був поновлений судом, адже такий юридичний факт у часі виник раніше та зумовлює неможливість відкриття виконавчого провадження. 
Такі ж висновки в подібних правовідносинах висловлені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2025 року в справі № 2-5723/2010 та від 19 лютого 2025 року в справі № 2-2293/11. 
Водночас Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 28 червня 2023 року в справі № 759/15500/13-ц щодо цих же правовідносин сторін у межах перегляду справи про оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження № 66863349 від 17 вересня 2021 року зробив протилежний висновок. Зазначив, що, звертаючись до виконавчої служби у березні 2016 року, стягувач пропустив строк для пред`явлення до виконання виконавчого документа в справі № 759/15500/13-ц, що залишилось поза увагою державного виконавця, який відкрив виконавче провадження постановою від 18 березня 2016 року. Проте ця постанова не була оскаржена і є чинною, тому всі подальші процесуальні дії щодо виконання, повернення та повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, є правомірними.
Тобто колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду не уважає превалюючим установлений факт спливу строку пред`явлення до виконання виконавчого листа № 759/15500/13-ц від 27 лютого 2015 року до дати первісного звернення стягувача до виконавця та вимоги частини другої статті 19 Конституції України про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року в справі № 759/15500/13-ц висновок щодо регулювання спірних правовідносин не відповідає правильному тлумаченню і застосуванню статей 22-24 Закону № 606-XIV, тому від такого висновку необхідно відступити».

26 лютого 2026 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду (частина третя статті 403 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що «процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що «під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи».

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 910/9010/17 (провадження № 12-214гс19) зазначено: «висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23 травня 2018 року, не може бути підставою від його відступлення у цій же справі, оскільки умовою передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду за частиною четвертою статті 302 ГПК України є наявність саме висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах при розгляді іншої справи».

У пунктах 97, 89 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 607/15144/20 (провадження № 14-29цс25) зазначено: «визначений статтею 403 ЦПК України механізм відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не охоплює правового випадку, коли потрібно відступати від правового висновку, викладеного Верховним Судом у цій же справі під час перегляду попередньо ухвалених судових рішень. Також відповідно до висновків Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 756/2765/15-ц, така палата Верховного Суду не відповідає критерію суду, встановленого законом, для вирішення спірного питання, адже об`єднана палата не може відступати від правового висновку, викладеного Верховним Судом у тій же справі під час перегляду попередньо ухвалених судових рішень, з огляду на те, що ухвалене Верховним Судом судове рішення вже реалізовано прийняттям нового судового рішення судом нижчої інстанції».

В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 756/2765/15-ц (провадження № 61-39290 сво 18) зазначено: «у частині другій статті 403 ЦПК України встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. Тлумачення наведеної норми процесуального права свідчить про те, що на розгляд об`єднаної палати може бути передана справа, якщо в аналогічній (подібній) справі викладено інший висновок щодо застосування норми права. Подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за їхніми елементами: суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин). З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки Верховний Суд в іншій аналогічній (тотожній) справі не викладав висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. А відступати від правового висновку, викладеного Верховним Судом у цій же справі під час перегляду попередньо ухвалених судових рішень, є неможливим з огляду на те, що ухвалене ним судове рішення вже реалізовано прийняттям нового судового рішення судом нижчої інстанції. Щодо такого судового рішення Верховного Суду діє імперативна норма щодо обов`язковості вказівок (стаття 417 ЦПК України), за винятком правових ситуацій, коли у порядку, передбаченому нормами ЦПК України, відповідний судовий орган відійшов від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалив судове рішення у цій же справі 11 квітня 2018 року, а постанова Великої Палати Верховного Суду, на яку посилається заявник у касаційній скарзі і колегія суддів при передачі справи на розгляд об`єднаної палати, прийнята 15 травня 2018 року. Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку відсутністю предмета (об`єкта) для перегляду».

В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 205/6749/15-ц (провадження № 61-3242сво21) зазначено: «тлумачення частини другої статті 403 ЦПК України свідчить про те, що на розгляд об`єднаної палати може бути передана справа, якщо в аналогічній (подібній) справі викладено інший висновок щодо застосування норми права. Подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за їхніми елементами: суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин). При цьому, рішення у такій справі повинно бути ухвалене Верховним Судом у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. В ухвалі суду про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначається про необхідність відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі 205/6749/15-ц (провадження № 61-17655св18), тобто прийнятої у цій же справі. Вирішуючи питання про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не звернула увагу на те, що порушене питання стосується відступу від висновку щодо застосування норми права, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у цій же справі, що не є підставою для передачі такої справи на розгляд об`єднаної палати. Таким чином, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки розгляд справи, в якій відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для об`єднаної палати, є судом, який не встановлений законом. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Компетенційна складова цього поняття пов`язана із наявністю юрисдикції для розгляду справ і правильним використанням судами функціональних повноважень за результатами розгляду справи. Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з відсутністю предмета (об`єкта) для перегляду».

Верховний Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду передав на розгляд Об`єднаної палати справу № 759/15500/13-ц для відступу від висновку щодо застосування статей 22-24 Закону України № 606-XIV «Про виконавче провадження», вкладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року у справі № 759/15500/13-ц.

З урахуванням наведеного Верховний Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду порушив питання про відступ від висновку щодо застосування норми права, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у цій же справі, що не є підставою для передачі такої справи на розгляд Об`єднаної палати.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку відсутністю предмета (об`єкта) для перегляду.

Керуючись статтями 7, 260, 402, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Повернути справу № 759/15500/13-ц на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: А. І. Грушицький

А. Ю. Зайцев

Д. Д. Луспеник

Є. В. Синельников

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська