ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 757/33682/23-ц
провадження № 61-16193св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп»»,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року у складі судді Ільєвої Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., на постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Євграфової Є. П., Шкоріної О. І., Саліхова В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» (далі - ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп») про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом шляхом зняття з нього обтяження у вигляді застави рухомого майна та виключення записів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у липні 2015 року за відплатним договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_2 автомобіль «SUBARU» модель OUTBACK, 2011 року випуску, який 29 липня 2015 року зареєструвала у Центрі ДАІ 4805 м. Миколаєва та набула статус власника і добросовісного набувача транспортного засобу. Про наявність обтяження транспортного засобу вона не була обізнана. 
Вказувала, що ні за законом, ні за договором не є відповідальною за зобов`язаннями попереднього власника автомобіля  ОСОБА_2 
22 січня 2018 року АТ «ВТБ Банк» та ТОВ « Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» уклали договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовим кредитом № 220118нв та договір відступлення права вимоги за договором застави № 220118аз, за якими новий кредитор ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» набуло право вимоги за кредитним договором та договором застави, укладеними з ОСОБА_2 
19 березня 2019 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, новий кредитор звернувся до суду з позовом до неї про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль «SUBARU» модель OUTBACK, тип -легковий універсал - В, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить їй на праві власності. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп». Таким чином, в судовому порядку право нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» на звернення стягнення на предмет застави, що належить їй на праві власності, не встановлене, а спір між товариством та нею з приводу стягнення на предмет застави вже остаточно вирішено в судовому порядку не на користь кредитора. 
Наявність запису в Державному реєстру обтяжень рухомого майна про заставу автомобіля не створює для обтяжувала ніяких правових наслідків, але, при цьому, порушує її права, як добросовісного набувача щодо користування та розпорядженням транспортним засобом. 
02 жовтня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» подало зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права на продаж предмета застави.
На обґрунтування вимог зазначало, що внаслідок недобросовісного відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 предмета застави, невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, договору застави, наявного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2018 року, положень Закону України «Про заставу», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ЦК України, позивач має право задовольнити грошові вимоги за рахунок предмета застави.
ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» зазначало, що у зустрічному позові просить застосувати інший спосіб правового захисту, тим самим змінивши підстави позову та визначивши інше коло учасників справи.
Просило звернути стягнення на предмет застави шляхом надання заставодержателю права на продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року, відмовлено у прийнятті та повернуто зустрічну позовну заяву ТОВ «УкрФінанс Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права на продаж предмета застави.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що право на подання зустрічного позову може бути реалізовано за умови дотримання загальних правил подання позовів, а також правил пред`явлення зустрічних позовів, установлених процесуальним законодавством. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом за умови не лише їх взаємопов`язаності, а й доцільності їх спільного розгляду. Суд зазначив, що товариство вже зверталось з аналогічним позовом до тих же самих учасників, із тим самим предметом позову. Відтак, вимоги товариства щодо звернення стягнення на предмет іпотеки були предметом розгляду, оцінка доказам та доводам була надана першою та апеляційною інстанціями. Окрім цього, стороною не зазначено нових обставин для прийняття зустрічної позовної заяви, а тому, з урахуванням зазначеного, суд не вбачав станом на день розгляду об`єктивних підстав для прийняття зустрічної позовної заяви.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2025 року у складі судді Ільєвої Т. Г. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Суд першої інстанції виходив із того, що право власності позивача на автомобіль було набуто з наявним обтяженням, що виключає її добросовісність та є підставою для збереження сили застави для нового власника. Встановивши, що спірний автомобіль був предметом забезпечення кредитного договору від 24 травня 2012 року між АТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 , реєстрація обтяження за яким відбулася 24 травня 2012 року, а позивач набула право власності та зареєструвала транспортний засіб лише 29 липня 2015 року, суд дійшов висновку про те, що на момент реєстрації обтяження на транспортний засіб було наявне, а зареєстроване обтяження зберігає свою силу і для нового власника обтяженого рухомого майна відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Суд також зазначив, що договори відступлення права вимоги від 22 січня 2018 року на користь ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» не оскаржені та не визнані недійсними, а наявні судові рішення у справах № № 489/1643/19 та 489/855/21 не вказують на відсутність прав у відповідача на предмет застави. Водночас відсутність доказів належної перевірки обтяжень під час купівлі автомобіля свідчить про необґрунтованість вимог позивача.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2025 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено. 
Припинено обтяження рухомого майна у виді застави і заборони відчуження із внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру обтяжень рухомого майна на об`єкт обтяження: автомобіль марки - SUBARU, модель - OUTBACK, тип - легковий універсал - В, 2011 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , що зареєстрований за ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Апеляційний суд виходив із того, що право відповідача (ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп») на звернення стягнення на предмет застави було двічі предметом судового розгляду; у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет застави, було відмовлено. Таким чином, якщо обтяжувач не має (і не може набути) доведеного та реалізованого права на стягнення, то забезпечувальна функція запису про заставу у ДРОРМ вичерпана. Запис залишається лише як неправомірна та безпідставна перешкода у праві позивачки на розпорядження майном. Єдиним ефективним способом усунення перешкоди, яка порушує право власності ОСОБА_1 , є виключення запису про обтяження з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на підставі статті 391 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційних скарги
27 листопада 2024 року представник ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» - Кеню Д. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами обох інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року, справу направити в частині зустрічного позову для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Підставами касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права. 
27 листопада 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2025 року залишити в силі.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 619/4033/18, від 02 березня 2020 року у справі № 461/11912/15-ц, від 16 червня 2021 року у справі № 199/6263/19, від 06 лютого 2018 року у справі № 333/6700/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 573/1105/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 757/17150/17-ц, від 17 вересня 2024 року у справі № 2-1704/09, від 26 травня 2025 року у справі № 227/4459/21 та у постановах Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-168цс14, від 10 жовтня 2019 року у справі № 463/3582/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційні скарги
Касаційна скарга аргументована тим, що суди дійшли помилкових висновків при вирішенні питання щодо прийняття зустрічної позовної заяви.
Зазначає, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що у зустрічній позовній заяві ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» вказано й інші обставини, що не були зазначені при подачі позову у справі № 489/1643/19, що стали підставою для відмови у його задоволенні. Підстави позову у цій зустрічній позовній заяві та у справі № 489/1643/19 є різними, нормативне обґрунтування позовних вимог у цих позовах є різними. Крім того, зустрічна позовна заява містить відомості, що не були визначені під час розгляду справи №489/1643/19. 
Зокрема, ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» до зустрічної позовної надало інформацію про виконавче провадження № 58215898, згідно з якою розмір заборгованості, в межах якої слід звернути стягнення на предмет застави, становить 180 440,24 грн та визначений у рішенні Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2018 року по справі № 487/4831/17.
Таким чином, ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» у зустрічній позовній заяві викладені нові фактичні підстави позову, що надають можливість встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором та обсяг вимог ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп».
Крім того, суб`єктний склад сторін у справах різний, вимоги за зустрічним позовом ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» заявлені також до ОСОБА_2 .
У касаційній скарзі на постанову апеляційного суду заявник зазначає, що у судовій практиці релевантною залишається позиція, відповідно до якої застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. В такому випадку особа, до якої перейшло право власності на предмет застави, набуває всі права і обов`язки заставодавця за договором застави, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет застави. Відповідні права до нового власника не переходять у випадку, якщо він доведе добросовісність набуття ним права власності.
Суд не врахував, що чинним законодавством (а саме статтею 27 Закону України «Про заставу» та статтею 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень») встановлено, що зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження.
Законодавство України встановлює виключний перелік підстав, за яких застава переходить до нового власника. В кожному з таких випадків, застава припиняється, після чого відомості про обтяження вилучаються з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Водночас, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку про можливість виключення запису про обтяження з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, тим самим припинення застави щодо предмета застави, зареєстрованого за недобросовісним набувачем.
Доводи інших учасників справи
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «УкрФінанс Груп» на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року.
Витребувано з Печерського районного суду м. Києва цивільну справу № 757/33682/23-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом шляхом зняття з нього обтяження у вигляді застави рухомого майна та виключення записів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
У листопаді 2025 року матеріали справи № 757/33682/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2025 року справу № 757/33682/23 призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» на постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року.
Зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Суди встановили, що 24 травня 2012 року між АТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за яким остання отримала 235 000,00 грн кредитних коштів для придбання автомобіля з терміном їх повернення до 24 травня 2019 року.
24 травня 2012 року, на забезпечення виконання кредитних зобов`язань, між тими ж сторонами укладений договір застави, за яким у заставу передано автомобіль марки SUBARU модель OUTBACK, тип - легковий універсал - В, 2011 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .
Відповідно до пункту 4.2 договору застави, заставодавець вправі розпоряджатися предметом застави (у т. ч., але не виключно, відчужувати, заставляти, здавати в оренду/лізинг, передавати іншим особам (у т. ч. в управління), видавати довіреності на розпорядження та керування предметом застави, знімати з обліку) тільки з письмової згоди заставодержателя (ПАТ «ВТБ Банк»).
Обтяження було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 24 травня 2012 року.
ОСОБА_1 набула права власності на зазначений транспортний засіб на підставі оплатного договору, укладеного із ОСОБА_2 у липні 2015 року, що підтверджуються свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , дата реєстрації 29 липня 2015 року.
22 січня 2018 року між АТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» укладений договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовим кредитом» № 220118нв та договір про відступлення права вимоги за договором застави № 220118аз, в яких зазначено, що первісний кредитор (ПАТ «ВТБ Банк») передає (відступає) своє право вимоги до боржника ( ОСОБА_2 ), а новий кредитор (ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп») набуває право вимоги за кредитним договором та договором застави.
Після укладення зазначених договорів були внесенні зміни щодо обтяження.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2020 року у справі № 489/1643/19 відмолено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет застави.
Постановою від 21 травня 2020 року Миколаївський апеляційний суд змінив рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2020 року в частині підстав відмови в позові в редакції мотивувальної частини цієї постанови. В іншій частині судове рішення залишив без змін.
Також ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 серпня 2022 року у справі № 489/855/21 провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, автомобіль, було закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 619/4033/18, від 02 березня 2020 року у справі № 461/11912/15-ц, від 16 червня 2021 року у справі № 199/6263/19, від 06 лютого 2018 року у справі № 333/6700/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 573/1105/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 757/17150/17-ц, від 17 вересня 2024 року у справі № 2-1704/09, від 26 травня 2025 року у справі № 227/4459/21 та у постановах Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-168цс14, від 10 жовтня 2019 року у справі № 463/3582/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року підлягає задоволенню, касаційна скарга на постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року - частковому задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо касаційної скарги на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом 3 частини другої статті 49 ЦПК України встановлено, що відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.
Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним.
Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Крім того, наявність зустрічного позову дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.
Зустрічний позов має бути пред`явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів). 
Подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом. У таких випадках задоволення зустрічного позову тягне за собою відмову у первісному позові повністю або частково.
Подібні за змістом правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/14499/21 (провадження № 61-10754св22), від 27 серпня 2024 року у справі № 757/37950/23-ц (провадження № 61-8550св24).
Частиною другою статі 194 ЦПК України передбачено, що до зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
Частиною четвертою статті 185 ЦПК України визначений перелік підстав повернення заяви.
Тобто, суд може відмовити у прийнятті до розгляду зустрічного позову як за загальними підставами, які вказані у статті 185 ЦПК України, так, і в силу специфіки зустрічного позову, - на підставі статті 193 ЦПК України, за відсутності визначених у цій статті умов для його пред`явлення.
Відмовляючи у прийняті та повертаючи зустрічну позовну заяву ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп», суд першої інстанції, зокрема виходив із того, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом за умови не лише їх взаємопов`язаності, а й доцільності їх спільного розгляду.
Однак не звернув увагу на те, що зміст зустрічного позову свідчить про те, що його подання має на меті довести наявність у позивача підстав для звернення стягнення на предмет застави, зокрема автомобіль «SUBARU» модель OUTBACK, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з огляду на непогашений борг, а, відтак, і відсутність підстав для задоволення первісного позову про зняття з цього транспортного засобу обтяження у вигляді застави рухомого майна. Задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Крім того, як на підставу для відмови у прийнятті та повернення зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції послався на те, що вже є рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене між тими ж сторонами, а саме між ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» та ОСОБА_1 , про той самий предмет (звернення стягнення на заставлене майно) і з тих самих підстав (не виконання зобов`язань, які забезпечені рухомим майном).
Суд, зокрема зазначив, що:
ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» вже зверталось з аналогічним позовом до тих же самих учасників, із тим самим предметом позову; 
вимоги товариства щодо звернення стягнення на предмет іпотеки були предметом розгляду, оцінка доказам та доводам була надана першою та апеляційною інстанціями;
ТОВ «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» не зазначило нових обставин для прийняття зустрічної позовної заяви.
При цьому, суд не звернув увагу на те, що у разі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі відповідно до пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України, або, у разі його відкриття, - суд закриває провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Результат аналізу наведених норм свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про відмову у відкритті провадження та/або закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Проте суд, пославшись на неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, фактично констатував порушення вимог частини другої статті 193 ЦПК України та застосував наслідки, передбачені частиною третьою статті 194 ЦПК України.
Апеляційний суд допущені місцевим судом порушення норм ЦПК України не усунув.
Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
З огляду на викладене, наявні правові підстави скасування судових рішень з направленням справи в частині зустрічного позову для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом.
Щодо касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року
Звертаючись із позовом про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом шляхом зняття з нього обтяження у вигляді застави рухомого майна та виключення записів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, позивачка вважала порушеними свої права як власника майна та добросовісного набувача, оскільки придбала автомобіль у липні 2015 року, не будучи поінформованою про наявність обтяження, а ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» не має і ніколи не мав права на звернення стягнення на предмет застави, зокрема, через внесення відомостей про заміну обтяжувача до Державного реєстру з порушенням (перевищенням на 10 днів) передбаченого законом строку, та через те, що спір щодо звернення стягнення вже був остаточно вирішений в судовому порядку.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що право власності позивача на автомобіль було набуто з наявним обтяженням, що виключає її добросовісність та є підставою для збереження сили застави для нового власника. Встановивши, що спірний автомобіль був предметом забезпечення кредитного договору від 24 травня 2012 року між АТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 , реєстрація обтяження за яким відбулася 24 травня 2012 року, а позивач набула право власності та зареєструвала транспортний засіб лише 29 липня 2015 року, суд дійшов висновку про те, що на момент реєстрації було наявне обтяження на транспортний засіб, а зареєстроване обтяження зберігає свою силу і для нового власника обтяженого рухомого майна відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Суд також зазначив, що договори відступлення права вимоги від 22 січня 2018 року на користь ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» не оскаржені та не визнані недійсними, а наявні судові рішення у справах № № 489/1643/19 та 489/855/21 не вказують на відсутність прав у відповідача на предмет застави. Водночас відсутність доказів належної перевірки обтяжень під час купівлі автомобіля свідчить про необґрунтованість вимог позивача.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний суд своє рішення мотивував тим, що висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки суд не надав мотивованої оцінки аргументу позивача про остаточне вирішення спору щодо права звернення стягнення і, як наслідок, не встановив обставин, необхідних для підтвердження правомірності існування обтяження на теперішній час.
Зокрема, апеляційний суд зазначив, що право відповідача (ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп») на звернення стягнення на предмет застави було двічі предметом судового розгляду; у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «УкрФінанс Груп» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет застави, було відмовлено. Таким чином, якщо обтяжувач не має (і не може набути) доведеного та реалізованого права на стягнення, то забезпечувальна функція запису про заставу у ДРОРМ вичерпана. Запис залишається лише як неправомірна та безпідставна перешкода у праві позивачки на розпорядження майном. Єдиним ефективним способом усунення перешкоди, яка порушує право власності ОСОБА_1 , є виключення запису про обтяження з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на підставі статті 391 ЦК України. 
Також суд указав, що законність обмеження припинилася не через добросовісність набувача, а через об`єктивну втрату правом обтяжувача своєї забезпечувальної функції, встановлену судовим рішенням, а за таких обставин, позовні вимоги про усунення перешкод шляхом виключення запису про обтяження підлягають задоволенню відповідно до статті 391 ЦК України.
Проте Верховний Суд не може погодитись із висновком апеляційного суду.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та статті 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов`язань. У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Згідно з частиною четвертою статті 577 ЦК України моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
У частині другій статті 586 ЦК України передбачено, що заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.
Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.
Згідно з частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків:
1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.
У статті 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи.
Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України наведеними у постановах від 03 квітня 2013 року в справі № 6-7цс13, від 19 листопада 2014 року в справі № 6-168цс14 та Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 463/3582/17 (провадження № 61-13383св19) та від 07 квітня 2020 року у справі № 761/48585/18 (провадження № 61-19810св19).
Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства України, застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.
Аналогічний висновок у подібних правовідносинах викладений Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2018 року в справі № 333/6700/15-ц (провадження № 61-2859св18), від 11 вересня 2019 року в справі № 573/1105/17 (провадження № 61-29747св18), від 25 листопада 2019 року в справі № 757/17150/17-ц (провадження № 64-45097св18), від 18 грудня 2019 року в справі № 619/4033/18 (провадження № 61-16542св19), від 18 березня 2020 року у справі № 202/5584/18 (провадження № 61-18857св19), від 07 квітня 2020 року у справі № 761/48585/18 (провадження № 61-19810св19), від 09 червня 2021 року у справі № 643/1735/19 (провадження № 61-1526св20), від 24 червня 2021 року у справі № 757/4536/18 (провадження № 61-3913св21).
Отже, у цій категорії справ практика касаційного суду є сталою. 
У справі, яка переглядається, встановлено, що 24 травня 2012 року на забезпечення виконання кредитних зобов`язань між АТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір застави, за яким у заставу передано автомобіль, який є предметом цього спору. Обтяження було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 24 травня 2012 року.
ОСОБА_1 набула права власності на зазначений транспортний засіб на підставі укладеного із ОСОБА_2 оплатного договору у липні 2015 року, дата реєстрації 29 липня 2015 року.
Також установлено, що на момент придбання позивачкою автомобіля та реєстрації за нею права власності на нього, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вже містився запис про його обтяження із зазначенням «заборонено відчужувати».
22 січня 2018 між АТ «ВТБ Банк» та ФК «УкрФінанс Груп» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220118нв, за яким первісний кредитор передає (відступає) свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, за що сплачує первісному кредитору грошові кошти, що дорівнюють ціні договору.
У додатку 1 до цього договору (реєстр прав вимоги) за № 96 зазначена боржниця ОСОБА_2 та її загальна заборгованість за кредитним договором - 207 317, 78 грн. 
22 січня 2018 року між тими ж сторонами укладений договір про відступлення права вимоги за договорами застави № 220118аз, за яким первісний кредитор передає, а новий кредитор одержує належні первісному кредитору права заставодержателя в зобов`язаннях за договорами застави. У переліку кредитних договорів, договорів застави та боржників за № 93 зазначена боржниця ОСОБА_2 та здійснено опис предмета застави.
Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 січня 2018 року за позовом АТ «ВТБ Банк», заявленим у вересні 2017 року, з ОСОБА_2 на користь банку стягнуто 180 440, 24 грн кредитної заборгованості, в тому числі 163 928,61 грн тіла кредиту та 8 871,75 грн. заборгованості за процентами, розрахованих з застосуванням індексу інфляції та 3 % річних, визначених станом на 15 січня 2015 року.
Ухвалою того ж суду від 08 червня 2018 року замінено сторону (виконавчого провадження) АТ «ВТБ Банк» на ФК «УкрФінанс Груп».
19 березня 2019 року ТОВ «ФК Укрфінанс Груп» звернулось до ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 з позовом про звернення стягнення на предмет застави. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2020 року у справі № 489/1643/19 у задоволені позову ТОВ «ФК Укрфінанс Груп» відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 травня 2020 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2020 року змінено в частині підстав відмови в позові в редакції мотивувальної частини постанови. В іншій частині судове рішення залишено без змін.
Змінюючи рішення місцевого суду в частині мотивів відмови у задоволенні позову у справі № 489/1643/19, апеляційний суд виходив, зокрема із того, що учасника спірних правовідносин - боржницю за кредитним договором ОСОБА_2 до участі у справі, як відповідача, не залучено. Так, суд зазначив, що оскільки позивач фактично не заявляв вимог у частині розміру стягнення за рахунок предмета застави; не надав розрахунок та не обґрунтував його підстави у період 15 січня 2015 року - 22 січня 2018 року; не визначив загальну суму боргу з урахуванням судового рішення від 26 січня 2018 року, а головне, не залучив до участі у справі як відповідача ОСОБА_2 , позов ТОВ « ФК ТОВ «ФК Укрфінанс Груп» не може бути задоволено. 
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачкою добросовісності набуття спірного транспортного засобу, з огляду на те, що на момент придбання позивачкою автомобіля та реєстрації за нею права власності на нього у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вже містився запис про його обтяження із зазначенням «заборонено відчужувати».
Водночас, дійшовши висновку про те, що законність обмеження припинилася через об`єктивну втрату забезпечувальної функції обтяження внаслідок набрання законної сили рішеннями судів (справи № № 489/1643/19-ц та 489/855/21), які остаточно унеможливили відповідачу звернення стягнення на предмет застави, апеляційний суд не звернув увагу, що у справі № 489/1643/19 ТОВ «ФК Укрфінанс Груп» у задоволені позову відмовлено фактично через неналежний склад учасників процесу.
Між тим, відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» позивач набула статус заставодавця та має всі його права і несе всі його обов`язки за договором застави на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет застави. 
Задовольняючи позовні вимоги про зняття з транспортного засобу обтяження у вигляді застави рухомого майна та виключення записів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, апеляційний суд не врахував надані відповідачем докази про те, що основне зобов`язання за кредитним договором від 24 травня 2012 року не виконане, як і рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2018 року, яким стягнутий кредитний борг із боржника. 
За таких обставин. апеляційний суд зробив помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позову. Тому постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Відповідно до частин четвертої та шостої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі. 
У зв`язку з допущеними судами обох інстанцій порушеннями норм процесуального права, Верховний Суд висновує про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень і направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду про відмову у прийнятті зустрічного позову задовольнити, касаційну скаргу на постанову апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року задовольнити частково, ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Щодо судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки справу по суті вирішення спору направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія ТОВ «ФК УкрФінанс Груп» на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 та постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року задовольнити.
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» на постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року задовольнити частково.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року скасувати.
Справу за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки передати для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	А. Ю. Зайцев 	
	Є. В. Коротенко 	
	В. М. Коротун  	
	М. Ю. Тітов