ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року 
м. Київ 

справа № 496/3604/22

провадження № 61-3418св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 вересня 2023 року у складі судді Горяєва І. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Карташова О. Ю., Коновалової В. А., Кострицького В. В.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 29 грудня 2020 року між нею та  ОСОБА_2  було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міщенко М. В., за реєстровим № 3521, відповідно до умов якого вона надала у власність відповідача грошові кошти у розмірі 8 938 210 грн, а останній зобов`язувався повернути позику у строк до 29 червня 2022 року та сплатити відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 1 % від суми позики за весь період (пункт 1 договору позики).

Укладення договору позики було здійснено за згодою її чоловіка - ОСОБА_4 та згодою дружини відповідача - ОСОБА_3 , що підтверджується їхніми особистими заявами (пункт 11 договору позики від 29 грудня 2020 року).

Згідно з пунктом 2 договору позики від 29 грудня 2020 рокусторони домовилися про те, щодатою отримання позики є дата списання грошових коштів з її розрахункового рахунку.Відповідно до виписки по її особовому рахунку списання грошових коштів з її розрахункового рахунку у розмірі 8 938 210 грн відбулося 29 грудня 2020 року.

Вказувала, що 29 грудня 2020 року шляхом безготівкового переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача вона належно виконала умови договору позики та надала відповідачу грошові кошти.

Проте, свої зобов`язання за договором позики ОСОБА_2 не виконав, станом на 05 серпня 2022 року суму позики не повернув, а сплатив лише проценти за користування грошовими коштами у розмірі 89 382,10 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 29 грудня 2020 року № 1.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд стягнути з  ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 29 грудня 2020 року у розмірі 8 938 210 грн.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 06 квітня 2023 року залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 21 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 29 грудня 2020 року у розмірі 8 938 210 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_2  порушив умови договорів позики та не повернув позивачці отримані у позику грошові кошти. Оскільки договір позики укладений ОСОБА_2 за згодою дружини ОСОБА_3 , яка не довела, що грошові кошти отримувалися її чоловіком у позику не в інтересах сім`ї, а на його особисті потреби, тому наявні правові підстави для покладення на відповідачів солідарного обов`язку з повернення суми боргу.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, а районний суд дав належну оцінку доказам та доводам позовної заяви. Суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що договір позики укладено ОСОБА_2 всупереч інтересам його сім`ї, а також того, що кошти, одержані за договором, використані не в інтересах сім`ї.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення районним судом норм процесуального права у зв`язку із незабезпеченням участі його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції, як такі, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки відповідно до протоколу судового засідання районного суду від 21 вересня 2023 року при спробі здійснити дзвінок представнику відповідача, на номер телефону який був зазначений ним у клопотанні, встановлено, що абонент знаходиться поза зоною доступу. У подальшому під час розгляду адвокат Каланжов В. М. вийшов на відео зв`язок, пояснивши, що знаходиться за кордоном і в нього поганий зв`язок. Суд вважав, що районний суд вжив всіх заходів для забезпечення участі представника відповідача у судовому засіданні, а ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку, тощо несе учасник справи, який подав відповідне клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 вересня 2023 року, постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року в частині задоволених вимог до неї скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

ОСОБА_2 судові рішення не оскаржив у касаційному порядку.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У березні 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2025 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2025 року про виправлення описки, заявнику поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення; відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_3 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій проігнорували її доводи про те, що в договорі позики сторони погодили, що грошові кошти беруться ОСОБА_2 з метою їх використання в його підприємницькій діяльності. Будь-які докази витрачання одержаних ОСОБА_2 за договором позики коштів на потреби сім`ї чи в її інтересах у матеріалах справи відсутні.

Вважає, що позивачка не довела належними та допустимими доказами укладення  ОСОБА_2 договору позики саме в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах. Суди безпідставно застосували положення частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_3 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 712/13196/21, від 27 вересня 2023 року у справі № 751/1030/22, від 10 липня 2024 року у справі № 523/7796/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У квітні 2025 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Лозовська З. В., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що доводи касаційної скарги є безпідставними та не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

У 2025 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Лозовська З. В., подала до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, як обґрунтоване тим, що правові висновки Верховного Суду, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, стосуються правовідносин, які не є подібними із цією справою.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга  ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 грудня 2020 року між ОСОБА_1  (позикодавець) таОСОБА_2 (позичальник) укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міщенко М. В., за реєстровим № 3521 (том 1, а. с. 22-25).

Пунктами 1, 2 договору позики від 29 грудня 2020 року передбачено, що позикодавець передає у власність позичальникові позику - грошові кошти в сумі, вказаній в пункті 2 цього договору, а позичальник отримує і зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів та проценти за користування грошовими коштами у строк та на умовах, визначених в цьому договорі. Позичальник отримує від позикодавця грошові кошти у розмірі 8 938 210 грн шляхом безготівкового переказу на розрахунковий рахунок позичальника протягом трьох робочих днів з моменту підписання цього договору. Сторони домовилися, що позика є процентною та позичальник сплачує 1 % від суми позики за користування грошовими коштами за весь період.

Згідно з пунктом 4 договору позики від 29 грудня 2020 року позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в повному обсязі, з урахуванням процентів за користування грошовими коштами, не пізніше 29 червня 2022 року. 

У пункті 11 договору позики від 29 грудня 2020 року зазначено, що укладання цього договору здійснюється за згодою подружжя позикодавця - ОСОБА_4 , що підтверджується його особистою заявою від 28 грудня 2020 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міщенко М. В., за реєстровим № 3507. Укладання цього договору здійснюється за згодою подружжя позичальника - ОСОБА_3 , що підтверджується її особистою заявою від 21 грудня 2020 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міщенко М. В., за реєстровим № 3453.

Отримання  ОСОБА_2 у власність грошових коштів за договором позики від 29 грудня 2020 року підтверджується випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 в Акціонерному банку «Південний» за 29 грудня 2020 року (том 1, а. с. 27).

Відповідно до платіжного доручення від 29 грудня 2020 року № 1  ОСОБА_2 перерахував на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 89 382,10 грн, призначення платежу - погашення процентів за договором позики від 29 грудня 2020 року (том 1, а. с. 26).

28 грудня 2020 року ОСОБА_5  надав приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Міщенко М. В. заяву про згоду подружжя на передачу грошових коштів у позику та укладення договору позики, зареєстровану за реєстровим № 3507, в якій повідомив про те, що надав згоду своїй дружині - ОСОБА_1 на передачу в позику ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 8 938 210 грн, укладення і підписання договору позики на умовах, які вони визначать самостійно, без будь-яких погоджень із ним (том 1, а. с. 28-29).

21 грудня 2020 рокуОСОБА_3 надала приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Міщенко М. В. заяву про згоду подружжя на отримання грошових коштів у позику та укладення договору позики, зареєстровану за реєстровим № 3453, в якій повідомила про те, що надала згоду своєму чоловікові - ОСОБА_2 на отримання від ОСОБА_1 в позику грошових коштів у розмірі 8 938 210 грн, укладення і підписання договору позики (том 1, а. с. 30-31).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина перша статті 1051 ЦК України).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, спірні правовідносини стосуються виконання зобов`язань за договором позики від 29 грудня 2020 року, укладеним між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник). Посилаючись на те, що борг за указаним договором позики є спільним боргом подружжя, позивачка заявила вимогу про солідарне стягнення заборгованості за договором позики з відповідачів, як подружжя, на підставі частини четвертої статті 65 СК України.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положення частини третьої статті 61 СК України кореспондується із частиною четвертою статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16) про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, чи надавав інший з подружжя згоду на укладення договору позики (див.: постанови Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 520/6471/17, від 21 вересня 2022 року у справі № 348/2263/19).

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Установивши, що договір позики від 29 грудня 2020 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за нотаріально засвідченою згодою дружини позичальника ОСОБА_3 , про що свідчить відповідна заява та застереження у договорі позики, при цьому остання не надала належних і допустимих доказів того, що кошти, отримані за цим договором позики, були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби її чоловіка, тобто відповідачка не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з неї заборгованості за договором позики, розмір якої вона не спростовує.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 позичив грошові кошти з метою використання їх в підприємницькій діяльності та отримані за договором позики грошові кошти були ОСОБА_2 використані не в інтересах сім`ї є безпідставними, оскільки відповідачі не довели, що позичені кошти були спрямовані саме для підприємницької діяльності ОСОБА_2 та доходи, отримані ним від здійснення підприємницької діяльності також не були використані в інтересах сім`ї.

Колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, оскільки договір позики від 29 грудня 2020 року був укладений ОСОБА_2 за згодою дружини - ОСОБА_3 , тому цивільна відповідальність подружжя за договором позики має бути солідарною на підставі частини четвертої статті 65 СК України.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20), від 17 вересня 2025 року у справі № 686/11661/21 (провадження № 61-13564св24).

Посилання касаційної скарги на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 712/13196/21, від 27 вересня 2023 року у справі № 751/1030/22, від 10 липня 2024 року у справі № 523/7796/19, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до незгоди з оцінкою судами попередніх інстанцій доказів у справі, неправильним, на думку заявника, встановленням обставин справи та не містять посилань на неправильне застосування норм матеріального права, що не може бути підставою для скасування судових рішень, оскільки є переоцінкою Верховним Судом доказів, яка у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, арішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

При цьому, Верховний Суд не знаходить підстав для задоволення клопотання  ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки, вважає, що відповідним правовим висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник касаційної скарги та які стали підставою для відкриття касаційного провадження, необхідно дати правову оцінку під час касаційного перегляду справи.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання  ОСОБА_1 , яке подане її представником - адвокатом Лозовською Златою Валентинівною, про закриття касаційного провадження відмовити.

Касаційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 вересня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник