ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 640/18982/18
адміністративне провадження № К/990/46665/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Кравчука В.М. та Чиркіна С.М., розглянувши у касаційному порядку адміністративну справу № 640/18982/18
за позовом Орендного підприємства Науково-дослідного та конструкторсько-технологічного інституту електроізоляційних матеріалів та фольгованих діелектриків
до Кабінету Міністрів України,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Адміністрація Державної прикордонної служби України, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, Фонд державного майна України, Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України,
про визнання протиправним та скасування розпорядження,
за касаційною скаргою Орендного підприємства Науково-дослідного та конструкторсько- технологічного інституту електроізоляційних матеріалів та фольгованих діелектриків
на рішення Луганського окружного адміністративного суду (у складі судді Ірметової О.В.) від 12 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Оксененка О.М., Кузьменка В.В., Штульман І.В.) від 13 жовтня 2025 року,
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У листопаді 2018 року Орендне підприємство Науково-дослідного та конструкторсько-технологічного інституту електроізоляційних матеріалів та фольгованих діелектриків (далі - ОП НДІЕІМ, позивач) звернулося до суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - КМУ, відповідач), в якому просило визнати протиправним та скасувати розпорядження КМУ від 17 жовтня 2018 року № 749-р «Про віднесення цілісного майнового комплексу колишньої філії Всесоюзного науково-дослідного і конструкторсько-технічного інституту електроізоляційних матеріалів та фольгованих діелектриків до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби».
2. На обґрунтування позовних вимог ОП НДІЕІМ зазначало, що попри відкриття провадження Господарським судом Сумської області у справі № 6/11-06 про банкрутство та триваючу з 2006 року процедуру санації, і закінчення строку дії договору оренди державного майна, підприємство продовжує використовувати переданий розпорядженням КМУ від 17 жовтня 2018 року № 749-р до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - Адміністрація ДПСУ) цілісний майновий комплекс для виробництва продукції. Приймаючи оспорюване розпорядження, відповідач не врахував, що майно використовується суб`єктом господарювання при виконанні плану санації, проігнорував необхідність розроблення механізму передачі, не розробив прогнозів результатів реалізації акта та не визначив критерії (показники), за якими має оцінюватися ефективність його реалізації.
На думку позивача, передача цілісного майнового комплексу з обладнанням до сфери управління Адміністрації ДПСУ є недоцільною, повністю припинить господарську діяльність ОП НДІЕІМ, потягне невиконання підприємством договірних зобов`язань і матиме негативний економічний та соціальний ефект для Шосткинського регіону Сумської області й інших суб`єктів господарювання, що здійснюють виробництво стратегічної продукції в Україні.
3. Відповідач не визнав позов, у відзиві вказував, що оспорюване розпорядження було розроблено Адміністрацією ДПСУ з дотриманням Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою КМУ від 18 липня 2007 року № 950 (далі - Регламент КМУ № 950); не потребує додаткових бюджетних витрат, не впливає на ринкове середовище, забезпечення прав та інтересів суб`єктів господарювання, громадян і держави, розвиток регіонів, ринок праці, на громадське здоров`я, екологію, навколишнє середовище та інші сфери суспільних відносин. Прийняттю Урядом цього розпорядження передувало погодження проєкту розпорядження без зауважень з Міністерством економічного розвитку і торгівлі України (далі - Мінекономрозвитку), Міністерством фінансів України (далі - Мінфін), Фондом державного майна України (далі - ФДМУ) та Міністерством юстиції України (далі - Мін`юст) з метою створення надійної системи охорони державного кордону в межах Сумської області в рамках модернізації та підвищення рівня охорони та захисту ділянки державного кордону з рф, розгортання відділів та відділень інспекторів прикордонної служби для підвищення рівня захищеності кордону та оперативного реагування на виклики.
Твердження позивача щодо перебування підприємства в процесі санації, необхідності використання цілісного майнового комплексу для ефективного функціонування ОП НДІЕІМ не підтверджується доказами. Включення цілісного майнового комплексу, розташованого на вулиці Інститутській, 6 у місті Шостці, Сумської області, яке не перебуває у власності позивача, до плану санації, не може позбавляти КМУ, який здійснює управління державним майном, можливості вільно розпоряджатися таким майном у спосіб та порядок, визначені законом. 
4. Позивач у відповіді на відзив зазначав, що під час розробки проєкту оспорюваного розпорядження не було дотримано Порядку визначення суб`єкта управління об`єктами, що повернуті у власність держави, та іншим майном, суб`єкт управління якого не визначений, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 жовтня 2015 року № 817 (далі - Порядок № 817); спірне майно залишається неповернутим у державну власність; ОП НДІЕІМ не отримувало проєкт угоди про припинення (розірвання) договору оренди, не підписувало такої угоди відповідно до пункту 4 Порядку № 817, продовжує сплачувати орендну плату, яка не повертається Регіональним відділенням ФДМУ по Сумській області, а план санації передбачає використання такого майна. Лист Адміністрації ДПСУ від 02 квітня 2018 року № 0.721-3146/0/6-18 стосувався лише довгострокової оренди частини цілісного майнового комплексу, вилученої за актом від 15 лютого 2006 року, затвердженим першим заступником начальника Регіонального відділення ФДМУ по Сумській області, яка була надана у користування Шосткинському інституту Сумського державного університету. Водночас розпорядження КМУ від 17 жовтня 2018 року № 749-р стосується всього цілісного майнового комплексу. Мінекономрозвитку у порушення пункту 4 Порядку не зверталося до суб`єктів управління об`єктами державної власності з метою отримання пропозицій щодо шляхів подальшого використання майна; не готувало та не вносило на розгляд КМУ проєкт рішення, не погоджувало передачу майна з Мінфіном та ФДМУ.
5. Відповідач подав заперечення на відповідь, в якій зазначав, що позивач не оспорює наявність у КМУ повноважень на віднесення цілісного майнового комплексу до сфери управління певного органу, водночас станом на момент прийняття Урядом оспорюваного акта суб`єкт управління цілісного майнового комплексу був відсутній. Спростовуючи доводи щодо наявності триваючих орендних відносин Уряд вказував, що позивачу відповідно до договору оренди від 23 серпня 1990 року № Ф-460 передавався цілісний майновий комплекс Державного підприємства - Філії Всесоюзного науково-дослідного і конструкторсько-технологічного інституту електроізоляційних матеріалів та фольгованих діелектриків, терміном до 30 червня 2010 року. Після закінчення строк дії договору оренди не продовжувався, а ОП НДІЕІМ надалі рішенням Господарського суду Сумської області від 22 листопада 2010 року у справі № 13/143-10 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання договору оренди продовженим на новий строк до 30 червня 2012 року, а рішенням Господарського суду Сумської області від 08 червня 2011 року у справі № 10/164-10 відмовлено у внесенні змін до договору оренди. У справі № 36/302 Господарський суд міста Києва встановив, що повернення майна має здійснюватися орендодавцю. Це ж підтверджується судовими рішеннями у справі № 5021/652/12-5011-7/7448-2012.
6. Адміністрація ДПСУ просила відмовити у задоволенні позову, покликаючись у письмових поясненнях на те, що позивач не довів застосування до нього оспорюваного розпорядчого акта. 
7. Мінекономрозвитку також просило відмовити у задоволенні, у письмових поясненнях зазначало, що проєкт оспорюваного розпорядження було розроблено Адміністрацією ДПСУ за пропозицією Мінекономрозвитку, яке надалі разом з Мінфіном, Мін`юстом та ФДМУ погодило такий проєкт без зауважень.
8. ФДМУ у письмових поясненнях до позовної заяви просило відмовити у задоволенні позову, вказувало на те, що Регіональне відділення ФДМУ листом від 01 листопада 2010 року повідомило ОП НДІЕІМ про закінчення терміну договору оренди державного майна від 23 серпня 1990 року № Ф-460 та початок процедури повернення до сфери управління Міністерства промислової політики України цілісного майнового комплексу, яке без правових підстав продовжує використовувати позивач. Крім того, протягом 2011- 2012 років ОП НДІЕІМ всупереч частини першої-другої статті 22 Закону України від 10 квітня 1992 року № 2269-XII «Про оренду державного комунального майна» (далі - Закон № 2269-XII) укладало договори суборенди спірного майна.
9. Позивач у додаткових поясненнях зазначав, що Вищий господарський суд України у постанові від 07 листопада 2017 року у справі № 6/11-06 встановив використання ОП НДІЕІМ у процедурі санації цілісного майнового комплексу, розташованого на вулиці Інститутській, 6 у місті Шостці, Сумської області. Тому вирішення питання передачі цілісного майнового комплексу порушує інтерес ОП НДІЕІМ. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
10. Луганський окружний адміністративний суд рішенням від 12 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року, відмовив у задоволенні позову.
11. Суди першої та апеляційної інстанцій мотивували це тим, що розпорядження КМУ № 749-р від 17 жовтня 2018 року прийнято в межах повноважень, визначених законом, зокрема статтями 5, 20 Закону України від 27 лютого 2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон № 794-VII) та статтями 4, 5 Закону України від 21 вересня 2006 року № 185-V «Про управління об`єктами державної власності» (далі - Закон № 185-V), а матеріали справи не містять доказів щодо порушення відповідачем визначеної законодавством процедури управління майном, які б свідчили про підстави для скасування оспорюваного розпорядження. Суди зазначили, що під час прийняття розпорядження відповідач не порушив права та інтереси позивача, оскільки договір оренди майнового комплексу від 23 серпня 1990 року припинив свою дію 30 червня 2010 року, а орендні відносини щодо державного майна цілісного майнового комплексу належним чином не оформлені. При цьому позивач не надав суду доказів продовження договору оренди або укладання нового договору оренди, а покликання ним на постанову Вищого господарського суду від 22 жовтня 2013 року у справі № 6/11-06 щодо фактичного продовження орендних відносин суди попередніх інстанцій не прийняли до уваги, пославшись на положення статті 12 Закону № 2269-XII (у редакції, чинній на момент закінчення строку дії договору оренди - 30 червня 2010 року) та недосягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору. Доводи позивача щодо входження до складу ОП НДІЕІМ не тільки майна державної власності, а й майна, що належить йому на праві приватної власності, суди відхилили з огляду на відсутність вимог щодо можливого вилучення (виокремлення чи розподілу) такого майна позивача. Суди попередніх інстанцій також критично оцінили доводи скаржника щодо порушення відповідачем механізму визначення суб`єкта управління об`єктами державної власності, зазначивши, що оспорюваним розпорядженням вирішувалось питання виключно державного майна.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
12. Не погодившись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
13. На обґрунтування касаційної скарги ОП НДІЕІМ зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статті 41 Конституції України, частини другої статті 191 Цивільного кодексу України, Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, затвердженого наказом ФДМУ від 07 серпня 1997 року № 847 (далі - Порядок № 847), Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня 1998 року № 1482 (далі - Положення № 1482), Порядку № 817, та порушили положення статей 2, 7, 9, 77, 78, 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а також не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 910/1806/17, від 06 листопада 2018 року та від 29 січня 2020 року у справі № 906/437/16 (щодо необхідності дотримання Порядку № 847, проведення повної інвентаризації, оцінки та розмежування державного майна і майна орендаря як обов`язкової передумови повернення цілісного майнового комплексу з орендного користування), у постанові від 26 березня 2024 року у справі № 160/4801/23 (щодо порядку застосування Положення № 1482, а саме необхідності погодження передачі об`єктів державної власності з орендарем та підготовки проєкту рішення Мінекономіки); у постанові від 14 травня 2020 року у справі № 806/1002/17 (щодо принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі); у постанові від 14 липня 2020 року у справі № 908/3748/13 (щодо обов`язку суду надати оцінку всім аргументам учасників справи та дослідити всі докази); у постанові від 28 січня 2025 року у справі № 910/1052/23 (щодо принципу правової визначеності (res judicata)). Крім того, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм Порядків № 817, № 847 та Положення № 1482 у питанні передачі до сфери управління певного державного органу саме орендованого майна (пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України).
На думку скаржника, суди попередніх інстанцій не встановили дотримання обов`язкової процедури інвентаризації, оцінки, розмежування державного і приватного майна у складі цілісного майнового комплексу та повернення державної частки орендодавцю, - без проходження якої КМУ не мав підстав розпоряджатися цілісним майновим комплексом; не перевірили дотримання розробником проєкту розпорядження та відповідачем положень Порядку № 817, зокрема залишили поза увагою, що Мінекономрозвитку не зверталось до суб`єктів управління об`єктами державної власності з метою отримання пропозицій щодо шляхів подальшого використання майна, не готувало та не вносило на розгляд КМУ проєкт рішення, не погоджувало його з Мінфіном та ФДМУ; не застосували Положення № 1482 у поєднанні з частиною другою статті 191 ЦК України, яке передбачає обов`язкове погодження передачі об`єктів державної власності з орендарем, підготовку проєкту рішення саме Мінекономіки та перевірку відповідності функціонального призначення об`єкта передачі завданням органу, до сфери управління якого передається майно; дійшли необґрунтованого висновку про те, що оспорюваним розпорядженням вирішувалось питання виключно державного майна, не врахувавши, що процедура розмежування державного і приватного майна у складі цілісного майнового комплексу не проводилась, а тому у складі цілісного майнового комплексу наявна частка, що належить позивачу на праві приватної власності; безпідставно не врахували преюдиційні обставини, встановлені постановами Вищого господарського суду України від 22 жовтня 2013 року та від 07 листопада 2017 року у справі № 6/11-06, якими встановлено, що орендні відносини фактично продовжуються та не завдають шкоди інтересам держави.
14. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОП НДІЕІМ залишити без задоволення, а рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року - без змін.
15. Обґрунтування відзиву КМУ зводиться до того, що позивач не довів порушення його права, яке б підлягало судовому захисту, за відсутності належно оформлених орендних правовідносин щодо цілісного майнового комплексу Філії Всесоюзного науково-дослідного і конструкторсько-технологічного інституту електроізоляційних матеріалів та фольгованих діелектриків, який був повернутий у власність держави після припинення існування філії. 
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
16. 12 листопада 2025 року ОП НДІЕІМ подало до Верховного Суду касаційну скаргу.
17. Верховний Суд ухвалою від 25 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження.
18. 11 грудня 2025 року КМУ подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу.
19. Верховний Суд ухвалою від 25 лютого 2026 року закінчив підготовчі дії та призначив розгляд цієї справи у судовому засіданні колегією у складі трьох суддів на 10 березня 2026 року о 14 годині 30 хвилин у приміщенні Касаційного адміністративного суду за адресою: м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корпус 5.
20. 10 березня 2026 року розгляд справи не відбувся у зв`язку з вибуттям судді Кравчука В.М. для участі в роботі ХХ чергового з`їзду суддів України 10-12 березня 2026 року згідно з наказом від 04 березня 2026 року № 604/0/5-26; визначено нову дату розгляду справи - 17 березня 2026 року о 14 годині 30 хвилин.
21. 12 березня 2026 року Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України подало заяву про проведення судового засідання у відсутності його представника.
22. 17 березня 2026 року Верховний Суд, у судовому засіданні після заслуховування пояснень сторін вирішив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
23. Суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановили, що розташований на вулиці Інститутській, 6 у місті Шостці Сумської області цілісний майновий комплекс у 1990 році був переданий в оренду Філії Всесоюзного науково-дослідного конструкторсько-технічного інституту електроізоляційних матеріалів та фольгованих діелектриків; договір оренди майнового комплексу від 23 серпня 1990 року № Ф-460 припинив свою дію 30 червня 2010 року.
24. Після закінчення терміну дії відповідного договору орендодавцем (Регіональним відділенням ФДМУ по Сумській області) було ініційоване питання про повернення орендованого майна у власність держави, у зв`язку з чим виникла необхідність визначення уповноваженого органу управління такого цілісного майнового комплексу.
25. Міністерство економіки України листом від 24 квітня 2018 року № 3242-09/17744-06 запропонувало Адміністрації ДПСУ розробити проєкт розпорядження КМУ про віднесення цілісного майнового комплексу до сфери управління Адміністрації ДПСУ та надати його на узгодження відповідно до Регламенту Кабінету Міністрів України.
26. 17 жовтня 2018 року КМУ прийняв розпорядження № 749-р «Про віднесення цілісного майнового комплексу колишньої філії Всесоюзного науково-дослідного і конструкторсько-технічного інституту електроізоляційних матеріалів та фольгованих діелектриків до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби», яким віднесено цілісний майновий комплекс, розташований на вулиці Інститутській, 6 у місті Шостці Сумської області, до сфери управління Адміністрації ДПСУ.
27. Відповідно до пояснювальної записки до проєкту розпорядження КМУ від 17 жовтня 2018 року № 749-р метою прийняття цього акта було розміщення новоствореного підрозділу швидкого реагування Держприкордонслужби та органу управління.
28. ОП НДІЕІМ, не погодившись із розпорядженням КМУ від 17 жовтня 2018 року № 749-р, звернулося до суду з позовом про визнання його протиправним та скасування.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи
29. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також враховуючи межі касаційного перегляду справи, визначені статтею 341 КАС України, Верховний Суд виходить з такого.
30. Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
31. Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
32. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
33. Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
34. Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року відповідають, а доводи ОП НДІЕІМ є необґрунтованими, з огляду на таке.
35. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
36. У частині першій статті 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
37. Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
38. Згідно з частиною третьою цієї ж статті Закону акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України. 
39. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди відповідно до частини другої статті 2 КАС України перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
40. Основні повноваження КМУ визначені у статті 20 Закону № 794-VII. З огляду на абзац четвертий пункту 1 частини першої статті 20 Закону № 794-VII (тут і далі - у редакції, чинній на 17 жовтня 2018 року), КМУ у сфері економіки та фінансів здійснює відповідно до закону управління об`єктами державної власності, а відповідно до пункту 5 частини першої статті 20 цього ж Закону - здійснює заходи у сфері національної безпеки та обороноздатності щодо охорони та захисту державного кордону України і території України.
41. Відповідно до частини третьої статті 49 Закону акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.
42. Згідно з частинами другою та третьою статті 50 Закону № 794-VII проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.
Проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями.
43. Тобто, центральні органи виконавчої влади, діяльність яких спрямовується і координується КМУ, можуть брати участь у розробленні та внесенні на розгляд проєктів актів КМУ.
44. У справі, що розглядається, ОП НДІЕІМ оспорює розпорядження КМУ від 17 жовтня 2018 року № 749-р, яке у розумінні частини третьої статті 49 Закону № 794-VII є організаційно-розпорядчим актом, пов`язаним з управлінням об`єктами державної власності.
45. Верховний Суд наголошує, що управління об`єктами державної власності та відчуження (розпорядження) об`єктами державної власності є різними за своєю правовою природою повноваженнями, що регулюються різними нормативно-правовими актами та передбачають різні процедури.
46. Так, відповідно до статті 1 Закону № 185-V управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
47. Згідно із статтею 4 Закону № 185-V у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (до 20 жовтня 2019 року), суб`єктами управління об`єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об`єктами державної власності; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи; Фонд державного майна України; органи, що забезпечують діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; Національна академія наук України, галузеві академії наук.
48. За змістом статті 3 Закону № 185-V до об`єктів управління державної власності належить, серед іншого, державне майно, передане в оренду, лізинг; державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук.
49. Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 185-V Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, що визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом.
50. Кабінет Міністрів України, здійснюючи управління об`єктами державної власності, зокрема, визначає органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, які здійснюють функції з управління об`єктами державної власності, встановлює порядок передачі об`єктів державної власності суб`єктам управління, визначеним цим Законом; приймає рішення про передачу відповідно до закону об`єктів державної власності в комунальну власність, дає згоду на передачу об`єктів з комунальної в державну власність (пункти 1, 2, 8 частини другої статті 5 Закону № 185-V).
51. За змістом статті 3 Закону № 185-V до об`єктів управління державної власності належить, серед іншого, державне майно, передане в оренду. Водночас відповідно до пункту 18 частини першої статті 6 цього Закону у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (до 03 вересня 2023 року), уповноважені органи управління, зокрема, погоджують передачу об`єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти об`єктами державної власності, господарських структур або в користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук, а також передачу об`єктів комунальної власності в державну власність; у випадках, передбачених законодавством, приймають рішення про передачу об`єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти об`єктами державної власності, господарських структур або в користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук;
52. Тобто, законодавець розмежовує повноваження КМУ щодо визначення суб`єкта управління (стаття 5 Закону) та повноваження уповноважених органів управління щодо безпосередньої передачі об`єктів (стаття 6 Закону).
53. Відчуження об`єктів державної власності (тобто зміна форми власності з державної на приватну або комунальну) є принципово іншим правовим інститутом, що регулюється окремим законодавством. Відчуження об`єктів державної власності шляхом приватизації (у приватну власність) здійснюється відповідно до Закону України від 18 січня 2018 року № 2269-VIII «Про приватизацію державного і комунального майна», який встановлює спеціальну процедуру, що передбачає оцінку майна, визначення способу приватизації, проведення конкурсу або аукціону та зміну форми власності. Передача об`єктів з державної власності у комунальну, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність, регулюється Законом України від 03 березня 1998 року № 147/98-ВР «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності».
54. Отже, відчуження державного майна завжди передбачає зміну форми власності та регулюється спеціальним законодавством із власними процедурними гарантіями, тоді як управління об`єктами державної власності (у тому числі визначення або зміна суб`єкта управління) здійснюється в межах однієї форми власності (державної) на підставі Закону № 185-V та Закону № 794-VII і не потребує проходження процедур, передбачених для відчуження.
55. Таким чином, віднесення цілісного майнового комплексу до сфери управління певного органу виконавчої влади є актом управління державною власністю, а не актом відчуження (вилучення, передачі у власність іншої особи) майна державної власності.
56. Оспорюване розпорядження КМУ від 17 жовтня 2018 року № 749-р не змінює форму власності на цілісний майновий комплекс, об`єкт залишається у державній власності, змінюється лише суб`єкт управління таким об`єктом - Адміністрація ДПСУ визначається уповноваженим органом управління.
57. Водночас Порядок № 847 регулює здійснення комплексу заходів і процедур, пов`язаних з поверненням орендованого державного майна, а саме, повернення орендованого майна від орендаря до орендодавця (ФДМУ або його регіонального відділення) і, як наслідок, припинення або розірвання договору оренди.
58. Тобто зазначений Порядок регулює цивільно-правові (господарсько-правові) відносини між сторонами договору оренди і не стосується публічно-владного повноваження КМУ щодо визначення або зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності.
59. Оспорюване розпорядження КМУ від 17 жовтня 2018 року № 749-р не є актом повернення орендованого майна від орендаря. Відтак, незастосування судами першої та апеляційної інстанцій Порядку № 847 до спірних правовідносин є правильним, оскільки цей нормативний акт не підлягає застосуванню при вирішенні питання про віднесення цілісного майнового комплексу (об`єкта державної власності) до сфери управління певного державного органу.
60. З огляду на це, посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 листопада 2018 року та від 29 січня 2020 року у справі № 906/437/16, від 08 травня 2018 року у справі № 910/1806/17, є нерелевантними, оскільки у зазначених справах предметом спору було саме повернення орендованого майна від орендаря - тобто правовідносини, що виникають між сторонами договору оренди після його припинення, і які за своїм характером є цивільно-правовими (господарсько-правовими).
61. Положення № 1482 регулює порядок передачі об`єктів права державної власності між суб`єктами управління у випадках, передбачених цим Положенням.
62. Враховуючи, що ОП НДІЕІМ не є суб`єктом управління у розумінні статті 5 Закону № 185-V, різний предмет правового регулювання виключає застосування при вирішенні цієї справи висновків Верховного Суду щодо застосування Положення № 1482, сформульованих у постанові від 26 березня 2024 року у справі № 160/4801/23.
63. Порядок № 817 встановлює механізм визначення суб`єкта управління об`єктами державної власності, якому передаються повноваження щодо управління майном, що повернуте у власність держави, та іншим державним майном, суб`єкт управління якого не визначений.
64. Відповідно до пункту 2 Порядку № 817 ініціатором визначення суб`єкта управління об`єктами державної власності можуть бути суб`єкти управління об`єктами державної власності, визначені статтею 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності".
65. Як встановлено судами попередніх інстанцій, Мінекономрозвитку листом від 24 квітня 2018 року № 3242-09/17744-06 запропонувало Адміністрації ДПСУ розробити проєкт відповідного розпорядження КМУ, що свідчить про ініціювання процедури саме цим Міністерством.
66. Те, що розробником проєкту виступила Адміністрація ДПСУ за пропозицією Мінекономрозвитку, а не безпосередньо саме Мінекономрозвитку, не свідчить про порушення Порядку № 817.
67. Щодо доводів позивача про недотримання процедури розмежування державного і приватного майна, Верховний Суд зазначає, що розпорядження КМУ від 17 жовтня 2018 року № 749-р за своїм змістом стосується виключно управління цілісного майнового комплексу як об`єкта державної власності і не вирішувалося питання майнових прав позивача на його приватну власність, а отже, питання розмежування не входило до предмета спору.
68. Крім того, диспозитивна норма розпорядження КМУ від 17 жовтня 2018 року № 749-р зводиться до такого: «Віднести цілісний майновий комплекс колишньої філії Всесоюзного науково-дослідного і конструкторсько-технічного інституту електроізоляційних матеріалів та фольгованих діелектриків, який розташований у м. Шостці по вул. Інститутській, 6, до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби».
69. Тобто оскаржуване розпорядження не містить жодних приписів щодо вилучення, конфіскації, приватизації, передачі у державну власність або іншого відчуження майна чи майнових прав ОП НДІЕІМ.
70. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що розпорядження КМУ від 17 жовтня 2018 року № 749-р не порушує прав та інтересів ОП НДІЕІМ.
71. З огляду на вказане, Верховний Суд також не вбачає підстав для формулювання висновку щодо застосування норм Порядків № 817, № 847 та Положення № 1482, оскільки зазначені нормативні акти мають відмінний від спірних правовідносин предмет правового регулювання. Жоден із цих актів не встановлює додаткових (порівняно із Законом № 185-V та Законом № 794-VII) обмежень повноваження КМУ щодо визначення або зміни суб`єкта управління об`єктом державної власності.
72. Щодо доводу позивача про неврахування преюдиційних обставин, встановлених постановами Вищого господарського суду України від 22 жовтня 2013 року та від 07 листопада 2017 року у справі № 6/11-06, Верховний Суд виходить з такого.
73. Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
74. Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis - те, що стосується попереднього судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними тих обставин (юридичних фактів), що були встановлені іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили. У такій попередній справі повинні брати участь ті ж самі сторони або їх правонаступники.
75. Преюдиціальність надає стороні у справі право не доводити повторно обставини (юридичні факти), які вже були встановлені судом. Водночас інша сторона має можливість оскаржувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти), надаючи належні та допустимі докази. Суд, у свою чергу, зобов`язаний обґрунтувати причини прийняття або відхилення цих заперечень. Відхиляючи заперечення, суд має чітко пояснити, що обставини (юридичні факти), встановлені іншим судом, мають преюдиційний характер і не є правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту).
76. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 02 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21 та від 08 квітня 2025 року у справі № 802/52/18-а.
77. Велика Палата Верховного Суду у пункті 32 постанови від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 вказала, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
78. Тобто обставини є преюдиційними лише для осіб, які брали участь у відповідній справі.
79. КМУ не був учасником справи № 6/11-06, а отже, обставини, встановлені в зазначеній справі, не мають для нього преюдиційного значення.
80. Оцінка судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі договору оренди майнового комплексу від 23 серпня 1990 року № Ф-460 не є переглядом судового рішення у справі № 6/11-06, не порушує принципу res judicata, щодо якого висловлювався Верховний Суд у постанові від 28 січня 2025 року у справі № 910/1052/23.
81. Щодо посилань скаржника на постанови Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 806/1002/17 та від 14 липня 2020 року у справі № 908/3748/13, у цих постановах висновки стосуються загальних процесуальних обов`язків суду і не формулюють правових позицій щодо застосування конкретних норм матеріального права, які б суди попередніх інстанцій могли застосувати інакше.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
82. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
83. Суд не встановив неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права або порушень норм процесуального права під час ухвалення судових рішень у цій справі; обставини у справі досліджені повно та всебічно.
84. Доводи касаційної скарги ОП НДІЕІМ зводяться до ототожнення різних за правовою природою повноважень КМУ - управління об`єктом державної власності та відчуження об`єкта державної власності. Нормативно-правові акти, на які посилається скаржник (Порядок № 847, Порядок № 817, Положення № 1482), регулюють інші правовідносини та не встановлюють обмежень для реалізації КМУ повноваження щодо визначення суб`єкта управління. Сама лише незгода позивача з наданою судами оцінкою доказів та обставин справи не свідчить про порушення принципу офіційного з`ясування обставин справи або про ненадання оцінки аргументам сторін.
85. За таких обставин касаційну скаргу ОП НДІЕІМ слід залишити без задоволення, а рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року - без змін.
86. Судові витрати відповідно до частини шостої статті 139 КАС України новому розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Cуд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Орендного підприємства Науково-дослідного та конструкторсько-технологічного інституту електроізоляційних матеріалів та фольгованих діелектриків залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року у справі № 640/18982/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді В.М. Кравчук

С.М. Чиркін