УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2026 року
м. Київ
справа № 751/7322/25
провадження № 51 - 1042 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
розглянувкасаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 14 січня 2026 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 12025270340001679, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, 
за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.190 ч. 2, ст. 185 ч. 4, ст.186 ч. 4 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2025 року  ОСОБА_4  засуджено:
- за ст. 190 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
- за ст. 185 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;
- за ст. 186 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
На підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Відповідно до ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за вироком Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 квітня 2024 року ОСОБА_4 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 2 місяці.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без зміни. Строк відбування покарання ОСОБА_4 визначено рахувати з моменту набрання вироком законної сили.
На підставі ст. 72 ч. 5 КК України в строк покарання ОСОБА_4 зараховано строк попереднього ув`язнення з 07 липня 2025 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати та вирішено питання з речовими доказами.
Вироком суду  ОСОБА_4  визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за таких обставин.
У кінці березня 2025 року, точної дати досудовим розслідуванням не встановлено, в період дії воєнного стану, ОСОБА_4 , перебуваючи в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , діючи повторно, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу таємно викрав із сумки речі ОСОБА_6 , чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 4 221,04 грн.
Крім того, 02 червня 2025 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, в період дії воєнного стану, ОСОБА_4 , перебуваючи в цій же квартирі, діючи повторно, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу таємно викрав з гаманця, який знаходився в сумці, гроші в сумі 8 000 грн, що належать ОСОБА_7 , чим заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.
Також 05 червня 2025 року близько 14:00 год, в період дії воєнного стану, ОСОБА_4 , перебуваючи в цій же квартирі, зловживаючи довірою своєї співмешканки ОСОБА_7 , під приводом необхідності здійснення телефонного дзвінка попросив у неї її мобільний телефон марки «Infinix SMART 7» моделі «Infifnix Х6515», не маючи наміру повертати вказане майно, який ОСОБА_7 добровільно передала, тим самим ОСОБА_4 заволодів вказаним телефоном, заподіявши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 3 233,55 грн.
Крім того, 10 червня 2025 року приблизно о 19:00 год, в період дії воєнного стану, ОСОБА_4 , перебуваючи в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу таємно викрав з гаманця, який знаходився під подушкою на дивані в житловій кімнаті, гроші в сумі 5 500 грн, що належать ОСОБА_8 , чим заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.
Також 20 червня 2025 року приблизно о 15:40 год, в період дії воєнного стану,
ОСОБА_4 , перебуваючи в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , діючи повторно, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу таємно викрав з верхньої шухляди тумбочки в житловій кімнаті гроші в сумі 4 800 гривень, що належать ОСОБА_9 , чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.
Крім того, 07 липня 2025 року приблизно о 16:00 год, в період дії воєнного стану ОСОБА_4 , перебуваючи в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я ОСОБА_8 , притиснув її руками до ліжка та з правої кишені халату останньої шляхом ривку відкрито викрав гроші в сумі 4 100 грн, чим заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 14 січня 2026 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити судові рішення та пом`якшити ОСОБА_4 покарання, а саме за ст. 190 ч. 2 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ст. 185 ч. 4 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років, а за ст. 186 ч. 4 КК України - із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за вироком Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 квітня 2024 року ОСОБА_4 остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці.
В обґрунтування своїх вимог захисник вказує на те, що ОСОБА_4 щиро покаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочинів, а тому з урахуванням таких встановлених судом обставин, які пом`якшують покарання, просить застосувати вимоги ст. 69 КК України та призначити остаточне покарання за ст. 71 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці. Також захисник вказує на те, що від дій останнього тяжких наслідків не настало, ОСОБА_4 хоче служити в Збройних Силах України та поступово відшкодувати шкоду потерпілим.
Мотиви Суду
Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо
з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ст.190 ч. 2, ст. 185 ч. 4, ст.186 ч. 4 КК України в касаційній скарзі не оспорюються. Як убачається з вироку місцевого суду, за згодою учасників кримінального провадження судовий розгляд справи відбувався за правилами ст. 349 ч. 3 КПК України. 
Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє
для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості
й достатності обраного покарання тощо.
Статтею 69 ч. 1 КК України передбачено, що, за наявності кількох обставин,
що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Застосовуючи положення ст. 69 КК України, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають
на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.
При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу,
що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінальних правопорушень, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого
є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було
би явно несправедливим. При цьому, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК України, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
При цьому згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Санкція ст. 185 ч. 4 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, а санкція ст. 186 ч. 4 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти роківі відповідно до ст. 12 КК України ці злочини є тяжкими. Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 190 ч. 2 КК України, карається штрафом від трьох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк від одного до двох років, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк до трьох років і є нетяжким злочином.
З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України при призначенні  ОСОБА_4 покарання врахував тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, конкретні обставини їх вчинення та відомості про його особу, який раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення корисливих злочинів проти власності, будучи звільнений умовно-достроково знову вчинив нові корисливі злочини, офіційно не працевлаштований, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікаря нарколога не перебуває.
Місцевий суд врахував обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 , а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутністьобставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.
При цьому місцевий суд при призначенні покарання взяв до уваги і те, що ОСОБА_4 визнав свою провину, розкаявся у вчиненому, надавши критичну оцінку своїм вчинкам, та має наміри служити в Збройних Силах України і поступово відшкодовувати шкоду потерпілим.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов
до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 остаточного покарання за сукупністю вироків на строк 7 років 2 місяці, тобто наближеного до мінімальної межі санкції вчиненого ним найбільш тяжкого злочину, передбаченого ст. 186 ч. 4 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.
Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , в якій він просив пом`якшити ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України при призначенні покарання за ст. 186 ч. 4 КК України та призначити остаточне покарання за ст. 71 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці, належним чином перевірив викладені у ній доводи щодо пом`якшення ОСОБА_4 покарання, визнав їх безпідставними та мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою в частині призначеного покарання.
Погодившись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України
є законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Захисник у касаційній скарзі посилається на ті ж самі доводи, які були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, про що було надано належні та вмотивовані відповіді, а тому посилання на це в касаційній скарзі захисника є безпідставними.
Крім того, суд апеляційної інстанцій не встановив сукупності обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, та не знайшов підстав для пом`якшення призначеного покарання із застосуванням ст. 69 КК України. Не зазначені такі обставини і захисником у касаційній скарзі та на їх підтвердження відповідних доказів не надано.
За таких обставин, підстав для пом`якшення засудженому покарання і застосування положень ст. 69 КК України за доводами касаційної скарги захисника та наявними матеріалами провадження колегія суддів не вбачає. 
Отже, покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_4 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідає вимогам закону, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, і є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного. 
Обставин, які б вказували на те, що таке покарання є явно несправедливим через суворість, за наявними матеріалами провадження колегією суддів не встановлено.
Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, зміни судових рішень щодо ОСОБА_4 та призначення більш м`якого покарання немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.
Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 14 січня 2026 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3