ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 953/7116/22
провадження № 61-341св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю. у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - державний нотаріус відокремленого підрозділу П`ятої харківської державної нотаріальної контори Кретова Ольга Володимирівна, про розірвання договору довічного утримання та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на майно, 
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову
1. У грудні 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просила: 
- розірвати договір довічного утримання, укладений 04 квітня 2008 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з одного боку та ОСОБА_1 з іншого боку, посвідчений приватним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Кретовою О. В. та зареєстрований в реєстрі № 3-889.
2. Позов обґрунтовувала тим, що 04 квітня 2008 року вона та її чоловік уклали договір довічного утримання з ОСОБА_1 , за умовами якого вона взяла на себе зобов`язання довічно повністю їх утримувати, а вони у свою чергу передали їй у власність свою квартиру за адресою: 
АДРЕСА_1 .
3.  ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.
4.  ОСОБА_1 не виконувала умови договору довічного утримання належним чином, у зв`язку з чим позивачка просила його розірвати.
5. У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , в якому просила: 
- розірвати договір довічного утримання (догляду) від 04 квітня 2008 року у частині набуття права власності на частку, яка належала ОСОБА_3 , визнати за нею право власності на 3/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_3 - право власності на 1/4 частину вказаної квартири.
6. Зустрічну позовну заяву обґрунтовувала тим, що після смерті ОСОБА_4 вона продовжувала утримувати ОСОБА_3 , сумлінно виконувати покладені на неї договором довічного утримання обов`язки, однак наразі позбавлена можливості надалі виконувати умови договору через вимушене переселення з м. Харкова у зв`язку з бойовими діями та погіршенням стану здоров`я. Тому було б справедливим визнати за нею право власності на 3/4 частки спірної квартири, адже стосовно частки ОСОБА_4 договір припинений у зв`язку з його смертю, а ОСОБА_3 залишити 1/4 частку. 
7.  ІНФОРМАЦІЯ_4 позивачка ОСОБА_3 померла. У зв`язку з цим, представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Таш`ян Р. І. 05 серпня 2024 року звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі.
8. 08 серпня 2024 року до суду звернувся ОСОБА_2 з клопотанням про залучення його як правонаступника ОСОБА_3 та зупинення провадження у справі. Вказував на те, що ОСОБА_3 залишила заповіт на його ім`я і він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
9. Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 08 серпня 2024 року провадження у справі зупинив до залучення до участі у справі правонаступника (правонаступників) ОСОБА_3 .
10. 08 серпня 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.
11. Заява мотивована тим, що предметом спору є розірвання договору довічного утримання від 04 квітня 2008 року, наслідком чого є повернення права власності на квартиру, що є предметом договору, відчужувачу. Наразі власницею квартири є відповідачка, та у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 у неї є правові підстави для скасування заборони відчуження квартири, що породжує можливість здійснення відчуження майна на користь третіх осіб до ухвалення рішення. Невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, у зв`язку з чим у нього виникне необхідність звертатися з новим позовом.
12. Просив накласти арешт на квартиру 
АДРЕСА_1 , та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо цієї квартири.
13. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
14. Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 15 серпня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовив.
15. Ухвала суду мотивована тим, що відсутні докази наміру відповідачки відчужувати спірне майно, а також заявник на даний час не є учасником справи. Крім того, на вказану квартиру нотаріусом накладено заборону відчуження до припинення чи розірвання договору довічного утримання, який оскаржується.
16. Харківський апеляційний суд постановою від 19 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.
17. Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення.
18. Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі № 953/7116/22 задовольнив частково.
19. Заборонив відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна - 22296161, яка є предметом договору довічного утримання (догляду) від 04 квітня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Кретовою О. В., за реєстровим номером 3-889.
20. Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, апеляційний суд виходив із необхідності дотримання балансу інтересів сторін та збереження нерухомості. Колегія суддів визнала заборону відчуження майна адекватним та співмірним заходом, що забезпечує досягнення мети позову, не вирішуючи справу по суті. Оскільки майно залишається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише право розпорядження ним, права відповідачки не порушуються.
21. Враховуючи предмет позову та необхідність захисту прав спадкоємця померлої позивачки, суд дійшов висновку про наявність підстав для заборони відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 22296161). Водночас ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду із заявою про скасування, зміну заходів забезпечення або про зустрічне забезпечення згідно з статтями 154-159 ЦПК України.
22. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
23. У січні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат 
Таш`ян Р. І., засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року, в якій просила скасувати оскаржувану постанову, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
24. Заявниця не погоджується з оскаржуваною постановою у повному обсязі, вважає її незаконною, необґрунтованою та такою, що суперечить висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22.
25. Зокрема, особа, яка ініціювала питання забезпечення позову - ОСОБА_2 , не є учасником справи. Він лише стверджує про своє правонаступництво після позивачки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , проте судом першої інстанції питання про його залучення до процесу досі не вирішено.
26. Оскаржувана постанова суперечить суті інституту забезпечення позову, який покликаний гарантувати ефективний захист прав саме позивача, а не сторонніх осіб, які не набули відповідного процесуального статусу. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 та від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20.
27. Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
28. Рух справи в суді касаційної інстанції
29. Верховний Суд ухвалою від 29 січня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував копії матеріалів справи із Київського районного суду 
м. Харкова. 
30. 24 лютого 2025 року копія матеріалів справи № 953/7116/22 надійшла до Верховного Суду.
31. Позиція Верховного Суду 
32. За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
33. Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
34. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
35. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
36. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
37. Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
38. Згідно із статтею 1 Першого протоколудо Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
39. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
40. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
41. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.
42. Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
43. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
44. Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
45. Частинами першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.
46. Частиною третьою статті 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
47. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
48. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
49. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
50. Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.
51. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
52. Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову гарантує в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
53. При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
54. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
55. Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом залежно від конкретного спору, фактичних обставин справи.
56. При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, необхідно встановити, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.
57. У постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження 
№ 14-729цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
58. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
59. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
60. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
61. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
62. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22).
63. У справі № 910/8298/21 Верховний Суд з посиланням на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18, зазначив, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
64. Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
65. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі 
№ 905/448/22, постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі 
№ 904/1934/23.
66. У справі, що переглядається, встановлено, що 04 квітня 2008 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з одного боку та ОСОБА_1 з іншого боку укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Восьмої ХДНК Кретовою О. В. за реєстровим номером 3-889, за умовами якого ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання довічно повністю їх утримувати, а вони передали їй у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
67. Державним нотаріусом Восьмої ХДНК Кретовою О. В. у зв`язку з посвідченням договору накладено заборону відчуження зазначеної у договорі квартири до припинення чи розірвання договору довічного утримання за реєстровим номером 134.
68. 24 квітня 2008 року право власності на вказану квартиру на підставі договору довічного утримання від 04 квітня 2008 року зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав.
69. Предметом спору у справі є розірвання зазначеного договору довічного утримання (догляду) від 04 квітня 2008 року.
70.  ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
71. 16 лютого 2023 року ОСОБА_3 залишила заповіт, в якому зазначила, що на випадок її смерті робить таке розпорядження: все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і все те, на що вона матиме право за законом на час її смерті, заповідає ОСОБА_2 . 
72.  ІНФОРМАЦІЯ_4 позивачка ОСОБА_3 померла.
73. 05 червня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Чуєва Д. В., яким заведено спадкову справу № 72535492 (№ 7/2024) після смерті ОСОБА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 77216516.
74. 02 серпня 2024 року припинено обтяження квартири за адресою: 
АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 02 серпня 2024 року № 389497953.
75. Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, що заходи забезпечення позову у цій справі є гарантією реального виконання судового рішення. Їх незастосування може призвести до того, що права заявника (правонаступника позивачки) не будуть захищені, тоді як вжиття таких заходів спрямоване саме на запобігання цим ризикам.
76. Ураховуючи прямий зв`язок між заходами забезпечення та предметом позову, а також обґрунтованість припущень щодо можливого відчуження відповідачкою майна (оскільки її право розпоряджатися ним наразі не обмежене), що може ускладнити виконання рішення суду та перешкоджатиме ефективному захисту прав заявника (правонаступника позивачки), колегія суддів погоджується з видом забезпечення позову, обраним судом апеляційної інстанції.
77. Доводи касаційної скарги про відсутність у заявника процесуального статусу учасника справи на момент подання заяви про забезпечення позову (у зв`язку з невирішеним питання про правонаступництво після смерті позивачки 19 травня 
2024 року) колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
78. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника (правонаступників) ОСОБА_3 .
79. Процесуальне правонаступництво - це заміна під час провадження у цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах.
80. За змістом статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.
81. Під час вирішення питання про залучення правонаступників до участі у справі суд повинен встановити, чи допускають спірні правовідносини правонаступництво та чи відомі особи, які прийняли спадщину. Саме для встановлення осіб, які прийняли спадщину, статтею 251 ЦПК України передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі, правовідносини у якій допускають правонаступництво (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 760/9496/21, провадження № 61-10690св22).
82. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). 
83. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
84. Оскільки позов про розірвання договору довічного утримання відчужувачем пред`явлено за життя, факт смерті відчужувача до вирішення справи судом допускає правонаступництво у спірних правовідносинах, тому оспорюваний договір довічного утримання може бути розірвано.
85. Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 28 квітня 
2025 року у справі № 752/17301/18, від 12 березня 2025 року у справі № 127/27292/22.
86. Апеляційний суд, переглядаючи ухвалу Київського районного суду м. Харкова 
від 15 серпня 2024 року про відмову у забезпеченні позову, правильно зазначив, що строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 сплив, однак суд першої інстанції провадження у справі не поновив та питання про залучення правонаступників не вирішив.
87. Між сторонами справи виник спір щодо розірвання договору довічного утримання, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Обидва відчужувачі за спірним договором померли, а заборону відчуження квартири, накладену нотаріусом, знято. Це надає відповідачці можливість безперешкодно розпорядитися майном до вирішення спору судом.
88. Ураховуючи, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, та з метою захисту прав спадкоємця померлої позивачки, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.
89. Заявник, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, надав докази матеріального правонаступництва (заповіт). Він має право на розгляд такої заяви в межах процедури залучення до справи задля захисту права, що йому належить.
90. Окрім того, згідно загальнодоступних відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22 січня 2025 року було відновлено провадження у даній справі та залучено до участі у справі в якості позивача ОСОБА_2 .
91. Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги та враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний суд правильно встановив обставини справи та обґрунтовано застосував заходи забезпечення позову. Вжиття таких заходів є необхідним для запобігання відчуженню спірного майна до остаточного вирішення спору, що забезпечує реальний захист прав правонаступника та гарантує виконання майбутнього судового рішення. Оскаржувана постанова апеляційного суду є законною, прийнятою з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для її скасування відсутні.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
92. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
93. З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат
94. Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
95. Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

Є. В. Петров