УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року
м. Київ
справа № 0814/13257/2012
провадження № 51-405 км 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора (відеоконференція) ОСОБА_5 , 
захисника (відеоконференція) ОСОБА_6 ,
представників потерпілих (відеоконференція) ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
засудженого (відеоконференція) ОСОБА_9 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_9 на вирок Комунарівського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 06 грудня 2024 року щодо
ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. ч. 1, 3, 4 ст. 358 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Комунарський районний суд м. Запоріжжя вироком від 12 січня 2024 року визнав ОСОБА_9 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, частинами 1, 2, 3 ст. 358 КК України (в редакції, що діяла станом на березень 2010 року) та призначив йому покарання: за ч. 4 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років 10 місяців і 22 дні з конфіскацією майна; за ч. 1 ст. 358 КК України - у виді обмеження волі на строк 3 роки, звільнивши від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності; за ч. 2 ст. 358 КК України - у виді обмеження волі на строк 5 років, звільнивши від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності; за ч. 3 ст. 358 КК України - у виді обмеження волі на строк 2 роки, звільнивши від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Зарахував ОСОБА_9 у строк відбутого покарання строк його попереднього ув`язнення з 10.01.2012 по 20.12.2016 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, звільнивши його у зв`язку з відбуттям покарання.
Суд вирішив також цивільні позови, питання щодо речових доказів та судових витрат.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 06 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишив без задоволення. Апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково, вирок суду першої інстанції змінив і постановив вважати ОСОБА_9 звільненим від відбування покарання за вчинення злочинів, передбачених частинами 1, 2, 3 ст. 358 КК України. 
Апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (правонаступником якого є ОСОБА_14 ) адвоката ОСОБА_7 апеляційний суд задовольнив частково, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_15 - задовольнив.
Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2024 року скасував в частині залишення без розгляду цивільного позову ОСОБА_10 . Виключив з резолютивної частини вироку рішення про повторне стягнення грошових коштів з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 та вирішив вважати, що з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 цим вироком стягнуто всього 9 775 (дев`ять тисяч сімсот сімдесят п`ять) гривень.
У частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (правонаступником якого є ОСОБА_14 ) та ОСОБА_16 вирок скасував. Призначив новий розгляд позовних заяв потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (правонаступником якого є ОСОБА_14 ) та ОСОБА_16 у порядку цивільного судочинства. В решті вирок місцевого суду апеляційний суд залишив без зміни.
Згідно з вироком 23 квітня 2002 року в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України під № 32000197 було зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «Електрет-2» за адресою: АДРЕСА_2, засновниками якого виступили ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Директором ТОВ «Електрет-2» було призначено ОСОБА_19 .
Основними видами діяльності ТОВ «Електрет-2» були оптова та роздрібна торгівля папером, картоном, канцелярськими товарами, роздрібна торгівля книгами, інша поліграфічна діяльність, адвокатська діяльність.
З 12 травня 2008 року було змінено адресу реєстрації ТОВ «Електрет-2» на м. Запоріжжя, пр. Леніна, 166, офіс 22. Основна комерційна діяльність ТОВ «Електрет-2» здійснювалася у філії за адресою м. Запоріжжя, пр. Леніна, 230.
У період з 2008 року по 2010 рік ОСОБА_9 , будучи директором ТОВ «Електрет-2», використовуючи діяльність підприємства як прикриття своєї злочинної діяльності, вчинив шахрайські дії щодо громадян-позикодавців ТОВ «Електрет-2», спрямовані на заволодіння їхніми грошима в особливо великому розмірі за таких обставин.
У ході ведення господарської діяльності ТОВ «Електрет-2» у ОСОБА_9 виник намір заволодіти чужим майном шляхом обману. З метою реалізації свого злочинного наміру ОСОБА_9 розмістив від імені ТОВ «Електрет-2» у засобах масової інформації, що тиражуються на території Запорізької області, інформацію рекламного характеру, в якій пропонував громадянам вкладати у діяльність ТОВ «Електрет-2» кошти. При цьому для залучення більшої кількості вкладників пропонувалися відсоткові ставки залежно від суми та строку позики у розмірі від 25 до 45 відсотків річних, що набагато перевищувало відсоткові ставки за депозитними вкладами у банківських установах.
Прочитавши зазначені оголошення, до офісу ТОВ «Електрет-2» за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна, буд. 230, стали звертатися громадяни, які бажали передати цьому товариству свої кошти як позики.
З метою приховування свого злочинного наміру та надання своїм злочинним діям видимості цивільно-правових відносин, ОСОБА_9 розробив шаблон договору безвідсоткової цільової позики, позикодавцем у якому виступав громадянин, а позичальником ТОВ «Електрет-2». 
З тією ж метою у шаблон вказаного договору ОСОБА_9 вніс відомості про те, що отримані від громадян як позики кошти будуть використовуватися для забезпечення статутної діяльності ТОВ «Електрет-2». Окрім цього ОСОБА_9 з цією ж метою вирішив вказувати в розробленому ним договорі не фактично передану громадянином суму, а завищену на суму відсотків, які нібито належать позикодавцю за користування позикою. 
Таким чином, створивши видимість завідомо вигідних умов укладання розробленого ним договору, ОСОБА_9 залучив велику кількість громадян, які перебуваючи під впливом обману з його боку, бажали передати свої кошти ТОВ «Електрет-2» та отримати від цього дохід.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 роз`яснював процедуру та умови укладання договорів безвідсоткової цільової позики, діючи шляхом обману; запевняв громадян у доцільності та вигідності укладання таких договорів, пояснюючи, що гарантією за цими договорами виступає майно, що належить ТОВ «Електрет-2», достовірно знаючи при цьому, що це майно належить іншим підприємствам, де він виступає директором чи засновником.
Укладати договори безвідсоткової цільової позики та приймати кошти від громадян у свою відсутність ОСОБА_9 доручив необізнаному про його злочинну діяльність ОСОБА_20 , який у той період виконував обов`язки заступника директора ТОВ «Електрет-2».
При цьому ОСОБА_9 достовірно було відомо, що виконувати умови договорів надалі він не буде, оскільки ні він, ні ТОВ «Електрет-2» не мають фінансової спроможності, а також майна, яке могло б забезпечити виконання зобов`язань за договорами, тобто оформляв підроблені договори.
Бажаючи ухилитися від кримінальної відповідальності та створити видимість виконання зобов`язань, зазначених у підроблених договорах про безвідсоткову цільову позику, ОСОБА_9 вирішив незначну частину коштів, якими він заволодів, повернути громадянам під виглядом виплати відсотків за користування позикою.
Надалі ОСОБА_9 як особисто, так і залучивши ОСОБА_20 , не обізнаного з його злочинною діяльністю, приймав від громадян кошти під виглядом безвідсоткової цільової позики і видавав їм на руки підроблені договори. 
Вказаним способом ОСОБА_9 заволодів грошима потерпілих, детальний перелік яких наведений у вироку місцевого суду з сумами заподіяної кожному потерпілому шкоди, в розмірі 98 940 631 грн 20 коп., яка більш ніж у 600 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян. 
З метою приховування своїх злочинних намірів та створення видимості виконання зобов`язань щодо повернення позики та відсотків за користування нею, ОСОБА_9 повернув деяким потерпілим, перелік яких наведено у вироку місцевого суду, частину їхніх грошових коштів у сумі 4 495 419 грн 43 коп.
Крім цього, 2 липня 2004 року в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України за № 33060208 було зареєстровано кредитну спілку «Київкредит» за адресою: м. Київ, вул. Кіквідзе, 12-а, к. 31.
09 листопада 2004 року розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України кредитну спілку «Київкредит» було зареєстровано за № 614110571 як фінансову установу. 26 травня 2008 року було змінено адресу місця знаходження кредитної спілки «Київкредит» на м. Запоріжжя, пр. Леніна, буд.158, прим.118. Основними видами діяльності кредитної спілки «Київкредит» було надання кредитів, інше фінансове та грошове посередництво.
20 червня 2008 року кредитному товариству «Київкредит» Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України було видано ліцензію ABN:391909 на провадження виду діяльності: «надання фінансових послуг (діяльність кредитної спілки щодо залучення внесків (вкладів) членів кредитної спілки) на депозитні рахунки.
У період з 2008 року по 2010 рік ОСОБА_9 , будучи керівником кредитної спілки «Київкредит», використовуючи цю кредитну установу для прикриття своєї злочинної діяльності, вчинив шахрайські дії щодо громадян, спрямовані на заволодіння їхніми грошима в особливо великому розмірі за таких обставин.
У ході здійснення діяльності кредитної спілки «Київкредит» щодо надання фінансових послуг населенню у ОСОБА_9 виник намір шляхом обману заволодіти грошима громадян у вигляді прийняття від них вкладів на депозитний рахунок зазначеної кредитної спілки.
З метою приховання свого злочинного наміру та надання своїм злочинним діям видимості цивільно-правових відносин ОСОБА_9 вирішив видавати громадянам в обмін на прийняті від них кошти договори про внесення вкладу (внеску) члена кредитної спілки на депозитний рахунок, які нібито підтверджували розміщення вкладу на депозитному рахунку та містили зобов`язання виплатити високу відсоткову ставку за розміщений вклад та повернути його протягом певного строку.
Отримані шляхом обману громадян кошти ОСОБА_9 вирішив не розміщувати на депозитних рахунках кредитної спілки, а звертати на свою користь і розпоряджатися ними на власний розсуд.
Бажаючи ухилитися від кримінальної відповідальності та створити видимість виконання зобов`язань, зазначених у підроблених договорах про прийняття внеску члена кредитної спілки, ОСОБА_9 вирішив незначну частину коштів, якими він заволодів, повернути громадянам під виглядом виплати відсотків за користування вкладом.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 розмістив у засобах масової інформації, що тиражуються на території Запорізької області, оголошення рекламного характеру, в яких пропонував громадянам ставати членами кредитної спілки «Київкредит» та розміщувати свої грошові кошти на її рахунках. При цьому для залучення більшої кількості вкладників у цих оголошеннях пропонувалися відсоткові ставки залежно від суми та строку вкладу у розмірі від 25 до 36,6 відсотків річних, що набагато перевищувало відсоткові ставки за депозитними вкладами у банківських установах.
Таким чином, створивши видимість завідомо вигідних умов внесення грошових коштів на депозитний рахунок КС «Київкредит», ОСОБА_9 залучив велику кількість громадян, які, перебуваючи під впливом обману з його боку, хотіли передати свої кошти в цю кредитну спілку і отримати від цього дохід.
На виконання свого злочинного наміру ОСОБА_9 , діючи шляхом обману громадян, при прийнятті від них коштів доручив необізнаним про його злочинні наміри співробітникам КС «Київкредит» повідомляти, що вклад вкладається на депозитний рахунок КС «Київкредит», повернення вкладу гарантується страховою компанією «Святослав», а також видавати договори про внесення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок, що містять зазначені вище відомості. Таким чином, ОСОБА_9 переконував громадян у доцільності та вигідності передачі коштів.
При цьому ОСОБА_9 достовірно знав, що отримані від громадян кошти на депозитний рахунок КС «Київкредит» не вносяться, страхування вкладів не здійснюється, оскільки СК «Святослав», співзасновником та керівником якої він був, статутну діяльність зі страхування з 2008 року не вела. 
Таким чином, договори про внесення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок, які видавалися громадянам за вказівкою ОСОБА_9 , містили завідомо неправдиві відомості, тобто були підробленими.
Надалі ОСОБА_9 за допомогою не посвячених у його злочинну діяльність кредитних менеджерів КС «Київкредит» приймав від громадян кошти під виглядом вкладу (внеску) члена кредитної спілки на депозитний рахунок КС «Київкредит», видавав їм на руки підроблені договори, а отримані кошти звертав на свою користь.
Вказаним способом ОСОБА_9 заволодів грошима потерпілих, перелік яких наведений у вироку місцевого суду з сумами заподіяної кожному потерпілому шкоди, в загальному розмірі 5 851 363 грн 63 коп., який більш ніж у 600 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
З метою приховування своїх злочинних намірів та створення видимості виконання зобов`язань щодо виплати відсотків зі вкладу (внеску) члена кредитної спілки на депозитний рахунок ОСОБА_9 повернув деяким потерпілим, перелік яких наведено у вироку місцевого суду, частину їхніх коштів у сумі 177 766 грн 32 коп.
Усього під виглядом отримання від громадян безвідсоткової цільової позики для здійснення статутної діяльності ТОВ «Електрет-2» та прийняття вкладів члена кредитної спілки «Київкредит» на депозитний рахунок ОСОБА_9 шляхом обману громадян заволодів їхніми грошима на загальну суму 104 791 994 грн 83 коп., яка більша ніж у 600 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тобто є особливо великим розміром.
Вказані вище дії ОСОБА_9 в ході досудового слідства кваліфіковано за ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції на час вчинення інкримінованих дій) як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене в особливо великому розмірі.
Окрім цього, ОСОБА_9 , заволодіваючи шляхом шахрайства грошовими коштами громадян, з метою їх обману та приховування своєї злочинної діяльності, перебуваючи в Запоріжжі, в період з 2008 по 2010 роки як особисто, так і через посередників, необізнаних про його злочинні наміри, співробітників ТОВ «Електрет-2» та кредитної спілки «Київкредит» підробляв договори безвідсоткової цільової позики від імені ТОВ «Електрет-2», до яких вносив завідомо неправдиві відомості про те, що отримані кошти будуть використані для забезпечення статутної діяльності ТОВ «Електрет-2», та про зобов`язання виплатити відсотки за користування коштами і повернути суму позики; договори про внесення вкладу (внеску) члена кредитної спілки на депозитний рахунок КС «Київкредит», вносячи до них завідомо неправдиві відомості про те, що кошти прийняті як вклад на депозитний рахунок кредитної спілки. 
Підроблені договори підтверджували факти прийняття коштів від громадян, видачу їм кредитів та спричинили наслідки правового характеру у виді виникнення зобов`язань ТОВ «Електрет-2» та кредитної спілки «Київкредит» перед громадянами у виді повернення отриманих грошових коштів та відсотків за користування ними, а також наслідки у вигляді виникнення зобов`язань громадян перед кредитною спілкою «Київкредит» у виді повернення отриманого кредиту та відсотків за користування ним.
Ці документи підписував особисто ОСОБА_9 від імені директора ТОВ «Електрет-2», а також уповноважені ним особи цього товариства та кредитної спілки «Київкредит», не обізнані про вчинений злочин, й видавали їх громадянам.
Складання та видача цих документів, що входила до сфери діяльності ТОВ «Електрет-2» та кредитної спілки «Київкредит», відбувалися з дотриманням певної форми та містили передбачені законом реквізити, тобто були офіційними документами. Підроблені документи ОСОБА_9 використав шляхом їх видачі громадянам з метою надання своїм злочинним діям видимості цивільно-правових відносин.
Вказаним способом ОСОБА_9 підробив від імені ТОВ «Електрет-2» та КС «Київкредит» договори безвідсоткової цільової позики, які є офіційними документами, та видав громадянам ці договори, тобто використав їх.
Окрім цього ОСОБА_9 діючи умисно, повторно підробив від імені кредитної спілки «Київкредит» кредитні договори, які є офіційними документами, про надання кредиту:
- № CBZ 000000001 від 26.01.2009, до якого вніс завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_21 кредитною спілкою «Київкредит» видано кредит на суму 1 010 020 грн (один мільйон десять тисяч двадцять гривень), а також підробив підпис від його імені та від імені кредитного інспектора ОСОБА_22 ;
- № 260609 від 26.06.2009, до якого вніс завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_21 кредитною спілкою «Київкредит» видано кредит на суму 1 515 020 грн (один мільйон п`ятсот п`ятнадцять тисяч двадцять гривень), а також підробив підпис від його імені та від імені кредитного інспектора ОСОБА_22 ;
- № 300909 від 30.09.2009, до якого вніс завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_21 кредитною спілкою «Київкредит» видано кредит на суму 2 500 000 грн (два мільйони п`ятсот тисяч гривень), а також підробив підпис від його імені та від імені кредитного інспектора ОСОБА_22 ;
- № 260210 від 26.02.2010, до якого вніс завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_21 кредитною спілкою «Київкредит» видано кредит на суму 3 700 000 грн (три мільйони сімсот тисяч гривень), а також підробив підпис від його імені та від імені кредитного інспектора ОСОБА_22 .
Суд першої інстанції під час судового розгляду дійшов висновку, що вина ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих злочинів підтверджується доказами, які були досліджені в судовому засіданні й зібрані в порядку, передбаченому положеннями КПК 1960 року.
Крім цього, судом було встановлено, що ОСОБА_9 вчинив указані вище злочинні діяння до 10.03.2010, тому з урахуванням зміни редакції ст. 358 КК України суд кваліфікував його дії за частинами 1, 2 та 3 цієї статті в зазначеній редакції.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу, а кримінальну справу закрити.
На обґрунтування своїх вимог засуджений зазначає, що судом неправильно застосовано кримінальний закон, оскільки він не заволодівав грошовими коштами потерпілих, а мали місце цивільно-правові відносини між фізичними особами й ТОВ «Електрет-2», а також між фізичними особами і КС «Київкредит».
Вважає, що судами не встановлено факту заволодіння коштами саме ним. Зазначене підтверджується судовими рішеннями, якими з ТОВ «Електрет-2» та КС «Київкредит» стягнуто на користь фізичних осіб суми заборгованості.
Крім цього, вважає, що судом неправильно витлумачено договір як документ, який може бути підроблений в розумінні диспозиції ст. 358 КК України. Зазначає, що договір не може існувати окремо без накладної, акту прийому-передачі, квитанції тощо, і саме ці документи підтверджують факт передачі або отримання чогось, відтак саме у ці документи можливо внести правдиві або неправдиві відомості. 
Крім цього, засуджений вважає, що було порушено його право на захист, оскільки не були досліджені всі матеріали, що мають значення для справи. Зокрема в ЄДРСР наявна значна кількість судових рішень (близько тисячі), якими стягнуто з ТОВ «Електрет-2» та КС «Київкредит» на користь фізичних осіб заборгованість. Ці рішення, на переконання засудженого, мають преюдиційне значення, однак вони не були досліджені і проаналізовані в судових рішеннях.
Вказує, що під час досудового слідства заявлялось клопотання про дослідження договорів позики між потерпілими і ТОВ «Електрет-2», однак слідчий відмовив у задоволенні цього клопотання, що призвело до неправильного встановлення фактичних обставин справи. Зазначене свідчить про упередженість слідчого ОСОБА_23 , й він підлягав відводу.
Крім цього, в матеріалах справи наявна довідка про спільну перевірку, згідно з якою слідчим ОСОБА_23 та спеціалістом Держфінпослуг проведена спільна перевірка діяльності КС «Київкредит» що, на думку засудженого, свідчить про участь слідчого ОСОБА_23 у кримінальній справі як спеціаліста, й також є підставою для його відводу.
18.12.2025 засуджений ОСОБА_9 подав доповнення до касаційної скарги, у яких зазначає про проведення низки процесуальних і слідчих дій у кримінальній справі слідчими, які не мали відповідних повноважень на їх здійснення і не отримували відповідних доручень в порядку КПК України 1960 року.
Крім цього посилається на декілька помилок у постановах слідчих про визнання осіб у кримінальній справі потерпілими та/чи цивільними позивачами, зокрема помилки у прізвищах, відсутність підписів слідчого або підписання документів не у визначеному в документі місці. Також засуджений в доповненнях посилається на недоліки та помилки в прізвищах в обвинувальному висновку.
09.03.2026 на адресу Верховного Суду надійшло інше доповнення ОСОБА_9 до касаційної скарги, у якому останній наводить перелік рішень у цивільних справах про стягнення з КС «Київкредит» та ТОВ Електрет-2» коштів на користь осіб, які визнані потерпілими у кримінальній справі щодо нього, і вважає, що ігнорування вказаних рішень призвело до неправильного застосування кримінального закону.
Також від ОСОБА_9 надійшло ще одне доповнення до касаційної скарги, де він вказує, що суд, неправильно застосувавши кримінальний закон, призначив йому надто суворе покарання, оскільки внаслідок змін до ч. 4 ст. 190 КК України на сьогодні максимальний розмір покарання за цією нормою закону становить 8 років позбавлення волі. 
Позиції учасників судового провадження
ОСОБА_9 та захисник підтримали подану касаційну скаргу з доповненнями.
Прокурор та представники потерпілих заперечували проти задоволення касаційної скарги засудженого з доповненнями. 
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
За змістом положень ч. 1 ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі та додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Згідно зі змістом ст. 398 КПК України 1960 року підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370-372 цього Кодексу.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого про допущені судами істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Доводи касаційної скарги засудженого здебільшого є аналогічними доводам його апеляційної скарги, які були належним чином перевірені апеляційним судом і обґрунтовано визнані безпідставними з наведенням відповідних мотивів ухваленого рішення.
За змістом касаційної скарги основним доводом сторони захисту є те, що між особами, які визнані потерпілими у цій кримінальній справі, та юридичними особами «ТОВ «Електрет-2» і КС «Київкредит» існували цивільно-правові відносини; факт заволодіння коштами ОСОБА_9 не встановлено, тому в його діяннях відсутній склад злочину, передбаченого ст. 190 КК України. Такі доводи не вбачаються обґрунтованими.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що відповідно до ч. 1 ст. 190 КК України шахрайством визначається заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.
Наявність між обвинуваченим та потерпілим певних цивільно-правових чи інших подібних правовідносин, які були закріплені у певному правочині, сама по собі не виключає можливості кваліфікації діяння особи як шахрайства за наявності усіх необхідних елементів складу цього злочину. В окремих випадках такі відносини цілком можуть бути частиною реалізації умислу особи на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою.
Принциповим у цьому питанні є встановлення і доведення поза розумним сумнівом, що особа умисно, з корисливих мотивів, заволодіваючи чужим майном або набуваючи права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, зокрема й беручи на себе при цьому певні зобов`язання, одразу не мала наміру їх виконувати, використовуючи певні правовідносини як спосіб реалізації умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Висновок про це може бути зроблений, в тому числі й виходячи з сукупності фактичних дій такої особи (постанова ККС ВС від 24 вересня 2020 року у справі № 755/10138/16-к, провадження № 51-6414км19).
Зі змісту оскаржуваного вироку суду першої інстанції вбачається, що висновок про заволодіння шахрайським шляхом коштами потерпілих саме ОСОБА_9 суд зробив на підставі сукупності досліджених письмових доказів та показань свідків, а саме: 
свідка ОСОБА_20 , який показав, що він працював заступником директора ТОВ «Електрет-2», отримував прямі вказівки від ОСОБА_9 приймати кошти від громадян за «безпроцентними цільовими вкладами». Кошти він надалі передавав безпосередньо ОСОБА_9 , який запевняв, що вони будуть використані для потреб статутної діяльності підприємства; 
свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , які мали відношення до діяльності юридичної особи та які підтвердили відсутність головного бухгалтера; пояснили, що функції головного бухгалтера фактично виконував сам ОСОБА_9 , а як саме обліковувалися кошти, ніхто з них обізнаний не був; 
свідка ОСОБА_28 (дружини ОСОБА_9 ), яка підтвердила, що посада головного бухгалтера була відсутня, а всі ці питання контролював особисто ОСОБА_9 ; 
свідка ОСОБА_29 , який працював менеджером з персоналу ТОВ «Електрет-2» і вказав, що тільки ОСОБА_9 або за його дорученням ОСОБА_20 займалися прийомом вкладів, структура діяльності була сконцентрована в руках засудженого;
свідка ОСОБА_30 , яка працювала директором аудиторської фірми «Еліт-Аудит», що надавала консультаційні послуги «Електрет-2», і підтвердила, що в наданих підприємством документах інформація про залучення коштів від населення була відсутня; 
свідків ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , які показали, що грошові кошти від вкладників та членів КС «Київкредит» спочатку надходили до кас, але надалі передавалися безпосередньо ОСОБА_9 без належного документального оформлення. ОСОБА_9 особисто забирав кошти щоденно.
Апеляційний суд обґрунтовано вказав, що спроби засудженого представити кримінально карані діяння як виключно цивільно-правові відносини є безпідставними, а наявність рішень цивільних і господарських судів про стягнення заборгованості на користь потерпілих, про що засуджений також заявляє у своїй касаційній скарзі та в одному з доповнень, не спростовує злочинний характер його дій. Наявність судових рішень у цивільних справах про стягнення заборгованості з підприємства не виключає можливості вчинення шахрайських дій окремими особами. За таких умов суд мав достатньо підстав дійти висновку про винуватість засудженого незалежно від існування чи відсутності вказаних рішень у цивільних спорах.
Доводи про те, що судами неправильно витлумачено договір як документ, який може бути підроблений в контексті диспозиції ст. 358 КК України, також не вбачаються обґрунтованими.
Документами в контексті диспозиції ст. 358 КК України визнаються документи, що містять зафіксовану на матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру. Основними ознаками офіційного документа є: походження від уповноваженого суб`єкта; формальна визначеність; виконання в системі документообігу посвідчувальної функції, інші. 
Офіційні документи можуть походити від органів державної влади та органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремих громадян, у тому числі самозайнятих осіб, які у зв`язку зі своєю професійною чи службовою діяльністю мають право складати, видавати або посвідчувати такі документи.
Договір як предмет злочину, передбаченого ст. 358 КК України, вказаним критеріям відповідає, є окремим документом, і його оцінка як предмета злочину не потребує обов`язкового дослідження певних суміжних документів, про які указує скаржник (накладні, акти прийому-передачі, квитанції тощо). 
Апеляційний суд погодився з судом першої інстанції і вказав, що суд дав належну оцінку зібраним доказам щодо внесення недостовірних відомостей та використання підроблених документів. Зазначене підтверджується матеріалами судово-економічних та почеркознавчих експертиз, показаннями свідків, потерпілих, а також іншими доказами. 
Дотримання формальних вимог цивільного законодавства не виключає можливості злочинного використання цих документів. При цьому дії засудженого ОСОБА_9 полягали не лише у формальному внесенні неточних відомостей до цивільно-правових договорів, а й у свідомому створенні у потерпілих уявлення про наявність значно більших зобов`язань, ніж існувало насправді. Зокрема йдеться про внесення до офіційних документів (в цьому випадку - договорів) завідомо недостовірних даних стосовно сум грошових коштів, що мали бути повернуті потерпілим, у такий спосіб імітуючи підвищений рівень фінансової спроможності та надійності повернення внесених коштів.
Саме ці штучно завищені цифри створювали ілюзію легітимності зобов`язань, переконували потерпілих у стабільності та надійності підприємств, пов`язаних із засудженим, та слугували гарантією того, що вони отримають свої кошти назад із відповідними відсотками чи іншими додатковими виплатами.
Таким чином, надання договору зовнішньої переконливості шляхом внесення завідомо неправдивої інформації про розмір залучених коштів, гарантії повернення чи умови використання, не можна розцінювати лише як недбалість або помилку. Навпаки, це свідчить про умисел засудженого на скоєння вищевказаних злочинів.
Стосовно порушення права ОСОБА_9 на захист у зв`язку з неповним дослідженням судом першої інстанції наявних у ЄДРСР рішень про стягнення з ТОВ «Електрет-2» та КС «Київкредит» на користь фізичних осіб заборгованості, то відповідно до змісту ст. 398 КПК України (1960 року) неповнота дізнання, досудового чи судового слідства не належить до підстав для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції.
Разом з цим апеляційний суд, перевіряючи аналогічні доводи апеляційної скарги, обґрунтовано вказав, що засуджений мав захисника, користувався процесуальними правами, заявляв клопотання, брав участь у судових засіданнях. Відхилення його клопотань або відмови у задоволенні певних вимог, у разі відсутності правових підстав, не є порушенням права на захист.
Крім цього, факт наявності судових рішень, постановлених у порядку цивільного судочинства, про стягнення з юридичної особи на користь фізичної особи певної суми заборгованості жодним чином не впливає на можливість засудження особи за заволодіння цими коштами шахрайським шляхом.
Доводи про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи у зв`язку з відмовою слідчого у задоволенні клопотання про дослідження певних доказів також не вказують на істотні процесуальні порушення. Відмова слідчим під час досудового слідства у задоволенні клопотання про дослідження певних доказів не вплинула на правильність встановлення судом фактичних обставин справи, оскільки такі встановлюються судом на підставі наданої і дослідженої сукупності доказів.
Стосовно посилань про участь слідчого у кримінальній справі у якості спеціаліста, що мало б стати підставою для його відводу, то такі доводи спростовуються матеріалами кримінальної справи.
У матеріалах справи наявна довідка про спільну перевірку, зі змісту якої вбачається, що слідчий ОСОБА_23 та спеціаліст Держфінпослуг на підставі наказу № 355 від 30.11.10 провели перевірку діяльності КС «Київкредит», під час якої було виявлено порушення вимог Закону України «Про кредитні спілки» в частині дотримання ліцензійних умов під час укладання договорів депозитного вкладу та видачі кредиту членам кредитної спілки (т. 113 а. с. 134).
Відповідно до змісту ст. 128-1 КПК України (1960 року) у необхідних випадках для участі у проведенні слідчої дії може бути залучений спеціаліст, який не заінтересований в результатах справи.
Зі змісту довідки, на яку посилається засуджений у касаційній скарзі, вбачається, що слідчим на вимогу СУ ГУМВС України в Запорізькій області із залученням спеціаліста було проведено перевірку КС «Київкредит», що не суперечить вказаним вище вимогам закону. ОСОБА_23 зазначений у документі саме як слідчий, а не спеціаліст, тому доводи скарги в цій частині також вбачаються безпідставними. 
Стосовно доводів у доповненнях до касаційної скарги про проведення слідчих дій у кримінальній справі окремими слідчими, які не мали відповідних повноважень, то вони були предметом перевірки судом першої інстанції, який обґрунтовано визнав їх 
безпідставними.
Відповідно до змісту ст. 113 КПК України 1960 року слідчий зобов`язаний негайно приступити до провадження слідства в порушеній ним чи переданій йому справі. Коли справа порушена слідчим і прийнята ним до свого провадження, то складається єдина постанова про порушення справи і прийняття її до свого провадження. В разі прийняття до свого провадження раніше порушеної справи слідчий виносить окрему постанову про прийняття справи до свого провадження.
Постановою прокурора від 23.12.2009 скасовано постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, порушено кримінальну справу і направлено для організації слідства до прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя. В подальшому справу направлено до Орджонікідзевського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області (т. 1 а. с. 1-2).
В матеріалах справи наявна постанова слідчого СВ Орджонікідзевського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_23 від 05.01.2010 про прийняття кримінальної справи до свого провадження (т. 1 а. с. 4).
Постановою т.в.о начальника СУ ГУ МВС України в Запорізькій області від 06.05.2010 створено слідчу групу для розслідування кримінальної справи № 191002 (т. 1 а. с. 26).
Розслідування кримінальної справи було доручено таким слідчим: заступнику начальника відділу СУ ГУ МВС України в Запорізькій області ОСОБА_37 , якого було визначено старшим групи; старшому слідчому СУ ГУ МВС України в Запорізькій області ОСОБА_38 ; слідчому СВ Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області ОСОБА_39 ; слідчому СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області ОСОБА_40 ; слідчому СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області ОСОБА_41 ; слідчому СВ Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області ОСОБА_42 ; слідчому СВ Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області ОСОБА_43 ; слідчому СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області ОСОБА_44 ; слідчому СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області ОСОБА_45 . 
Процесуальний контроль за діяльністю групи був покладений на начальника відділу СУ ГУМВС України у Запорізькій області ОСОБА_46 .
За змістом ч. 3 ст. 114 КПК України 1960 року слідчий по розслідуваних ним справах вправі давати органам дізнання доручення і вказівки про провадження розшукних та слідчих дій і вимагати від органів дізнання допомоги при провадженні окремих слідчих дій. Такі доручення і вказівки слідчого є для органів дізнання обов`язковими.
Відповідно до ч. 1 ст. 118 КПК України 1960 року слідчий має право провадити слідчі дії в інших слідчих районах і вправі доручити провадження цих дій відповідному слідчому або органу дізнання, які зобов`язані це доручення виконати в десятиденний строк.
У матеріалах справи наявні плани-завдання, які підписані слідчим ОСОБА_23 , який входив до слідчої групи, яка розслідувала кримінальну справу, і які адресовані начальнику СВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області; начальнику СВ Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області; начальнику СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області; начальнику СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області; начальнику СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області; начальнику СВ Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області; начальнику СВ Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області; начальнику СВ Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області (т. 376 а. с. 224-231). 
У цих планах-завданнях слідчий просив, у зв`язку з великою кількістю потерпілих, доручити підлеглим працівникам приймати заяви про злочини, визнавати осіб потерпілими, допитати їх і визнати цивільними позивачами. Матеріали виконаних доручень просив направляти до СУ ГУМВС України в Запорізькій області.
Таким чином, зазначені доводи є невмотивованими і не ґрунтуються на матеріалах справи.
Крім цього, констатувати неможливість використання результатів певних процесуальних дій як доказів вбачається допустимим тоді, коли недотримання процедури їх отримання призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України), інших.
Обґрунтованих доводів про те, яким чином певні порушення у порядку визначення слідчих, уповноважених здійснювати досудове слідство у цій справі, вплинули чи могли вплинути на дотримання указаних вище прав обвинуваченого, підсудного, у касаційній скарзі та доповненнях до неї не міститься. 
Посилання у доповненнях до касаційної скарги на помилки у певних постановах слідчих про визнання осіб потерпілими та/чи цивільними позивачами, зокрема помилки у прізвищах, а також в обвинувальному висновку, не є достатньою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, являючись описками, які можуть бути виправлені у порядку, передбаченому процесуальним законом.
Стосовно відсутності підписів слідчих у деяких постановах колегія суддів зазначає таке.
Постанова від 14.04.2010 про визнання ОСОБА_47 цивільний позивачем дійсно не підписана слідчим (т.25 а.с.50). Однак, в матеріалах справи наявний протокол допиту потерпілої ОСОБА_47 , за змістом якого остання повідомляє обставини, за яких їй було заподіяно матеріальну шкоду, а також наявна заява про визнання її цивільним позивачем (т. 25 а. с. 38-41, 49). Крім цього, вона була допитана в судовому засіданні, де підтвердила факт спричинення їй збитків. Враховуючи викладене, суд вважає, що воля ОСОБА_47 на набуття статусу цивільного позивача зафіксована у матеріалах справи, тому її право подати цивільний позов не ставиться під сумнів.
Постанова слідчого від 23.04.2010 про визнання ОСОБА_48 потерпілою складається з рішення слідчого про визнання особи потерпілою та роз`яснення прав потерпілого відповідно до вимог ст. 122 КПК України (т. 25 а. с.73). При цьому документ не підписаний у верхній його половині щодо визнання особи потерпілою, однак цей документ в кінці в цілому підписаний слідчим ОСОБА_49 під його частиною щодо роз`яснення прав потерпілого.
З огляду на це колегія суддів вбачає, що документ підписаний слідчим в цілому, тому доводи в цій частині колегія суддів також вбачає безпідставними.
Аналогічною є позиція колегії суддів касаційного суду й щодо аналогічних доводів та обставин у доповненнях до касаційної скарги засудженого стосовно постанови слідчого від 21.12.2010 про визнання ОСОБА_50 цивільним позивачем (т. 84 а. с.295-296,), постанови слідчого від 10.11.2011 про визнання ОСОБА_51 потерпілою (т. 92 а. с. 214), постанови слідчого від 01.12.2011 про визнання ОСОБА_52 потерпілим (т. 96 а. с. 234). 
Крім цього в матеріалах справи наявні протоколи допиту вказаних вище осіб на досудовому слідстві, кожний з яких підтвердив факт заподіяння йому (їй) шкоди і свою волю на визнання їх потерпілими (т. 25 а. с. 74-76, т. 84 а. с. 288-290, т. 92 а. с. 215-217, т. 96 а. с. 235-237).
Постанову від 04.11.2010 про визнання потерпілим та цивільним позивачем ОСОБА_53 не підписано слідчим (т. 61 а. с. 1, 9). Однак в матеріалах справи наявний протокол допиту потерпілої ОСОБА_53 , у якому остання повідомляє про заподіяння їй шкоди, а також наявна заява про визнання її цивільним позивачем (т. 61 а. с. 2-3, 8). 
Постанова про визнання потерпілим ОСОБА_54 від 13.12.2010 не містить підпису слідчого (т. 81 а. с. 387). Однак в матеріалах справи наявний протокол допиту потерпілого ОСОБА_54 , у якому зафіксовано, що останній повідомляє про обставини спричинення йому матеріальної шкоди, й наявна заява про визнання його цивільним позивачем. Також є постанова слідчого про визнання ОСОБА_55 цивільним позивачем, яка підписана слідчим (т. 81 а. с. 388-390, 394, 395). 
Постанова слідчого від 19.05.2011 про визнання ОСОБА_56 потерпілою не підписана слідчим (т. 86 а. с. 84). Однак в матеріалах справи наявний протокол допиту потерпілої ОСОБА_56 , у якому зафіксовано, що остання повідомляє про обставини спричинення їй матеріальної шкоди, й наявна заява про визнання її цивільним позивачем. Також є постанова слідчого про визнання ОСОБА_56 цивільним позивачем, яка підписана слідчим (т. 86 а. с. 85-88, 97, 98). 
Постанова слідчого від 22.08.2011 про визнання ОСОБА_57 цивільним позивачем не підписана слідчим (т. 91 а. с. 220). Однак в матеріалах справи наявна постанова про визнання ОСОБА_57 потерпілою, є протокол допиту потерпілої та заява про визнання її цивільним позивачем (т. 91 а. с. 212, 213-214, 219). 
Постанова слідчого від 01.04.2011 про визнання ОСОБА_58 цивільним позивачем не підписана слідчим (т. 102 а. с.323). Однак в матеріалах справи наявна постанова про визнання ОСОБА_58 потерпілою, протокол допиту потерпілої та заява про визнання її цивільним позивачем (т. 102 а. с. 310, 311-312, 323). 
Відповідно до змісту ч. 1, 2 ст. 49 КПК України 1960 року потерпілим визнається особа, якій злочином заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду. Про визнання громадянина потерпілим чи про відмову в цьому особа, яка провадить дізнання, слідчий і суддя виносять постанову, а суд - ухвалу.
Відповідно до ч. 1 ст.50 КПК України 1960 року цивільним позивачем визнається громадянин, підприємство, установа чи організація, які зазнали матеріальної шкоди від злочину і пред`явили вимогу про відшкодування збитків відповідно до статті 28 цього Кодексу. Про визнання цивільним позивачем чи про відмову в цьому особа, яка провадить дізнання, слідчий, суддя виносять постанову, а суд - ухвалу.
За змістом указаних статей КПК України 1960 року для набуття особою статусу потерпілого та/чи цивільного позивача на стадії досудового слідства закон вимагає від слідчого ухвалення відповідної постанови. З огляду на це, за відсутності підпису слідчого під указаними вище постановами вимоги КПК України 1960 року не були дотримані. 
Однак, з огляду на наявність у матеріалах справи інших указаних вище документів щодо зазначених вище потерпілих та/чи цивільних позивачів, зокрема відповідних заяв, протоколів допиту, колегія суддів вбачає, що їх воля на набуття відповідного статусу у справі, обставини завдання їм шкоди, їхнє бажання констатувати своє право на отримання відповідного відшкодування були процесуально зафіксовані.
Тому колегія суддів вважає, що за обставин цієї конкретної справи відсутність у матеріалах справи належно оформлених постанов слідчого про визнання указаних осіб потерпілими та/чи цивільними позивачами не може нівелювати їхнє право як потерпілого вимагати притягнення винного до відповідальності та/чи отримати відповідне відшкодування завданої шкоди як цивільний позивач. 
Крім цього, зазначені доводи касаційної скарги стосуються інтересів відповідних потерпілих та/або цивільних позивачів, й засуджений не наводить належного обґрунтування того, яким чином ці аспекти порушують його права. 
Не вбачаються обґрунтованими й доводи засудженого у доповненні про те, що суд призначив йому надто суворе покарання, оскільки внаслідок змін до ч. 4 ст. 190 КК України на сьогодні максимальний розмір покарання за цією нормою закону становить 8 років позбавлення волі. 
Частина 4 ст. 190 КК України в редакції на момент вчинення ОСОБА_9 інкримінованих діянь передбачала відповідальність за шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою, і санкція цієї частини статті передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.
Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо усунення суперечностей у караності кримінальних правопорушень» від 13.07.2023 № 3233-IX до Кримінального кодексу України внесено зміни, ст. 190 викладено в новій редакції, зокрема було змінено структуру цієї норми, а саме додано ще одну частину.
Відповідальність за шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах, за що було засуджено ОСОБА_9 , в новій редакції ст. 190 КК України передбачається частиною 5 цієї статті, санкція якої також визначає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.
При цьому ч. 4 ст. 190 КК України у чинній редакції передбачає відповідальність за шахрайство, вчинене у великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, у чому ОСОБА_9 не обвинувачувався.
Враховуючи викладене, зміна структури норми Особливої частини КК не означає, що діяння ОСОБА_9 має бути кваліфіковане за ч. 4 ст. 190 КК України в чинній редакції, адже ця норма передбачає відповідальність за інші дії.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що ОСОБА_9 було призначено покарання більше, ніж передбачено санкцією відповідної частини статті, за якою його було засуджено.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, ретельно перевірив доводи поданих апеляційних скарг, обґрунтовано змінив вирок районного суду, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого рішення, у тому числі й у частині доводів, аналогічних доводам касаційної скарги, та постановив ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.
За таких обставин колегія суддів касаційного суду не знаходить підстав для скасування оскаржуваних вироку та ухвали й дійшла висновку про необхідність залишення касаційної скарги засудженого з доповненнями без задоволення. 
Керуючись положеннями статей 394-396 КПК України 1960 року, п. 11, 15 Перехідних положень КПК України, Суд
постановив:
Вирок Комунарівського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 06 грудня 2024 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а його касаційну скаргу з доповненнями - без задоволення.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3