УХВАЛА
09 березня 2026 року 
м. Київ
cправа № 913/513/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І., 
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 (колегія суддів: Попков Д. О., Істоміна О. А., Демідова П.В.) та рішення Господарського суду Луганської області від 24.10.2025 (суддя Іванов А. В.) у справі 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" до Комунального некомерційного підприємства "Новоайдарський центр первинної медико-санітарної допомоги" Новоайдарської селищної ради про стягнення 83 279,61 грн,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (далі - ТОВ "ГК "Нафтогаз України") звернулося до Господарського суду Луганської області з позовною заявою до Комунального некомерційного підприємства "Новоайдарський центр первинної медико-санітарної допомоги" Новоайдарської селищної ради (далі - КНП "Новоайдарський центр первинної медико-санітарної допомоги") з позовом про стягнення 83 279,61 грн, з яких: основний борг у сумі 52 084,66 грн, пеня у сумі 10 261,11 грн, три проценти річних у сумі 4 056 грн та інфляційні втрати у сумі 16 877,84 грн. 
Рішенням Господарського суду Луганської області від 24.10.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг у сумі 51 008,65 грн, пеню у сумі 5 016,91 грн, три проценти річних у сумі 3 973,82 грн, інфляційні втрати у сумі 16 554,75 грн, витрати по сплаті судового збору у сумі 2 226,77 грн. В решті позовних вимог відмовлено
03.02.2026 Східний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою змінив мотивувальну частину рішення Господарського суду Луганської області від 24.10.2025. Резолютивну частину рішення - залишив без змін.
20.02.2026 ТОВ "ГК "Нафтогаз України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у стягненні основного боргу у сумі 1 076,01 грн, пені у сумі 5 244,20 грн, трьох відсотків річних у сумі 82,18 грн, інфляційних втрат у сумі 323,09 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2026 справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, зважаючи на таке. 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідною з частиною сьомою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2024 у розмірі 3 028,00 грн. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Позов у цій справі подано у 2024 році, предметом якого є стягнення 83 279,61 грн, що становить менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000,00 грн), станом на 01.01.2024.
Отже, з огляду на наведене судові рішення судів попередніх інстанцій у цій справі не підлягають касаційному оскарженню як такі, що ухвалені у справі з ціною позовів, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, вказаних у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Як зазначено вище, у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України унормовано випадки, за яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, може бути предметом касаційного оскарження.
Визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
Водночас тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
У поданій касаційній скарзі заявник посилається на підпункти "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України в якості підстави для оскарження судових рішень у малозначній справі.
Заявник зазначає, що предметом позову у справі є стягнення заборгованості за природний газ, поставлений на об`єкт відповідача, розташований на окупованій території. Разом із цим з питань переміщення товарів (робіт, послуг) з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами Верховним Судом досі не сформовано єдиної правозастосовчої практики. 
Враховуючи, що сотні українських суб`єктів господарювання з початком повномасштабного вторгнення російських військ на територію України опинилися в ситуації, подібній до тієї, в якій опинився позивач, юридичні питання переміщення товарів (робіт, послуг) з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, становлять фундаментальну правову проблему.
Скаржник також вказує, що для суб`єктів енергетичного сектору у контексті загальнонаціонального ринку значення цієї справи є винятковим, оскільки рішення касаційного суду безпосередньо впливатиме на формування ринку природного газу та виконання спеціальних обов`язків постачальників.
Так, згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень на розгляді у господарських судах різних інстанцій перебувають близько 200 справ за позовами підприємств Групи Нафтогаз про стягнення заборгованості за природний газ на загальну суму стягнення більше 700 млн грн, провадження у яких було зупинено до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 908/1162/23. Така кількість справ ілюструє той факт, що правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Вивчивши доводи скаржника щодо наявності підстав для оскарження судових рішень у справі за підпунктами "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Щодо посилання скаржника на підпункт "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. 
Колегія суддів виходить з того, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на велику кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. Водночас формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування (пункт 72 ухвали від 10.01.2024 у справі № 905/1840/21).
Також Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15 вказала, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.
Обґрунтовуючи зазначену підставу, скаржник вказує на відсутність сформованої практики щодо переміщення товарів та послуг на тимчасово окуповану територію трубопровідним транспортом та вважає це питання фундаментальною правовою проблемою.
Проте, колегія суддів зазначає, що сама по собі наявність певної кількості справ у судах або посилання на відсутність висновку Верховного Суду не є автоматичним підтвердженням фундаментальності питання права. Скаржником не доведено, що дана справа містить складні теоретичні питання, вирішення яких виходить за межі конкретного спору та потребує встановлення нових концептуальних підходів до тлумачення норм матеріального права.
Зокрема, судами попередніх інстанцій встановлено, що спір стосується стягнення заборгованості за фактично поставлений природний газ у короткий проміжок часу : листопад 2021 року - лютий 2022 року. Застосування норм законодавства щодо правового режиму на тимчасово окупованій території у поєднанні з умовами конкретного договору та встановленими обставинами щодо моменту передачі товару є питанням оцінки доказів та факту, а не питання права, що має фундаментальне значення.
Доводи скаржника зводяться переважно до незгоди з оцінкою судами обставин справи та правовим статусом територій у спірний період, що є питанням правозастосування у конкретній справі, а не свідчить про системну невизначеність на нормативному рівні. 
Таким чином, заявником не надано належних та фундаментальних обґрунтовувань, які б давали підстави для висновку про значущість цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики поза межами цього спору.
Щодо посилання скаржника на підпункт "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Так, вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. 
Посилаючись на наявність виключення для оскарження судових рішень у даній справі, яке передбачене підпунктом "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, заявник вважає, що ця справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, оскільки вона стосується системних розрахунків за енергоносії в масштабах країни, а значна кількість аналогічних спорів (близько 200 справ на суму понад 700 млн грн) ілюструє масштабність правової проблеми. 
Проте колегія суддів відхиляє ці аргументи з огляду на те, що існування інших спорів у судах за участю підприємств Групи Нафтогаз не перетворює приватний комерційний спір про стягнення конкретної суми заборгованості за чотири дні постачання газу на справу, що має "значний суспільний інтерес". Вжите законодавцем поняття "значний суспільний інтерес" передбачає серйозну зацікавленість, яка впливає на права та свободи широких верств суспільства, територіальних громад або розвиток громадянського суспільства в цілому. Спір же про стягнення боргу за договором між двома суб`єктами господарювання, навіть з урахуванням статусу скаржника, має локальний характер і стосується виключно майнового інтересу конкретної юридичної особи. 
Що стосується доводів про виняткове значення справи для учасника, то колегія суддів зазначає, що суб`єктивне сприйняття стороною результату розгляду справи як вкрай важливого для її фінансової звітності або комерційної стратегії не є тотожним поняттю "виняткового значення" у процесуальному сенсі. Скаржником не доведено, що розгляд саме цієї малозначної справи, ціна позову в якій є мінімальною (менше 500 розмірів прожиткового мінімуму), може мати незворотні або критичні наслідки для його діяльності чи функціонування ринку газу в цілому. 
Таким чином, касаційна скарга не містить належних обґрунтувань того, що предмет даного спору виходить за межі інтересів сторін та потребує втручання суду касаційної інстанції через призму суспільного чи виняткового значення.
Тож скаржник у касаційній скарзі не довів наявності виключних випадків, які за положеннями ГПК України могли б вимагати касаційного розгляду справи.
Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити про те, що не перевіряє викладені доводи скаржника по суті щодо прийнятих судами попередніх інстанцій судових рішень, адже скаржник, на переконання колегії суддів, не довів наявність виключних випадків, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб може бути предметом розгляду Верховним Судом відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 (справа № 914/1570/20, провадження № 12-90гс20) зазначила, що встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Запровадження процесуальних фільтрів не порушує права на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що запровадження таких процесуальних фільтрів допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує права доступу до правосуддя.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зважаючи на відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "ГК "Нафтогаз України" на судові рішення судів попередніх інстанцій у цій справі.
Керуючись статтями 234, 293, 304 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 913/513/24 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 та рішення Господарського суду Луганської області від 24.10.2025.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г. М. Мачульський 

Суддя Л. І. Рогач