УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 2/1519/7865/11
провадження № 61-10537ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 липня 2025 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, про визнання пунктів кредитного договору недійсним, визнання недійсним договору застави, визнання договору поруки неукладеним, та за позовом ОСОБА_2 
до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, ОСОБА_1 , про визнання пункту кредитного договору недійсним та встановлення суми кредиту відповідно до кредитного договору, 

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ»), 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_1 до ПАТ «ПУМБ», правонаступником якого 
є АТ «ПУМБ», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, про визнання пунктів кредитного договору недійсним, визнання недійсним договору застави, визнання договору поруки неукладеним, та за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ПУМБ», правонаступником якого є АТ «ПУМБ», треті особи, 
які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, ОСОБА_1 , про визнання пункту кредитного договору недійсним та встановлення суми кредиту відповідно 
до кредитного договору.

25 червня 2018 року до суду надійшла заява ПАТ «ПУМБ» про забезпечення позову, в якій ПАТ «ПУМБ» за первісним позовом вказував, що у зв`язку з тим, 
що відповідачі тривалий час не виконують своїх зобов`язань за кредитним договором від 26 червня 2008 року № 6556734 та договором поруки від 26 червня 2008 року № 6584345, утворилася заборгованість. 

У зв`язку з тим, що виконавчий документ, на підставі якого накладено арешт 
на майно, скасований та ухвала Малиновського районного суду м. Одеси 
від 08 липня 2016 року у справі про забезпечення позову ОСОБА_2 
до ПАТ «ПУМБ», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А., Малиновський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, Приморський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, ОСОБА_1 , про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, може бути скасована 
за клопотанням ОСОБА_2 , адже заходи забезпечення позову застосовувалися 
в інтересах останньої, і відповідачі можеуть відчужити належне 
їм майно, ПАТ «ПУМБ» просив накласти арешт на нежитлове приміщення, загальною площею 114,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на нежилі приміщення (номер-апартаменти), загальною площею 124,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 липня 
2025 року, заяву ПАТ «ПУМБ» про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на нежитлове приміщення, загальною площею 114,0 кв. м, 
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Накладено арешт на квартиру 
АДРЕСА_3 .

У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Зустрічне забезпечення не застосовувалося.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що суд першої інстанції встановив, що між сторонами виник майновий спір щодо стягнення заборгованості за договорами кредиту та позики, врахував фактичні обставини справи та зміст позовних вимог ПАТ «ПУМБ», яким є стягнення боргу, розмір якого становив 44 775,00 доларів США, існування ризику відчуження ОСОБА_2 належного їй нерухомого майна, тому виснував про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, оскільки 
у випадку його відчуження це може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення про стягнення боргу у разі задоволення судом позовних вимог Банку.

Апеляційний суд вказав, що на час постановлення оскаржуваного судового рішення, за обставин цієї справи такий захід забезпечення позову є співмірним 
із заявленими позивачем вимогами. Водночас відсутні підстави вважати, 
що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача, оскільки нерухоме майно, на яке накладений арешт, залишалося у її володінні та користуванні.

13 серпня 2025 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся 
до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 15 липня 2025 року у цій справі, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 15 липня 2025 року, справу направити для подальшого розгляду 
до Хаджибейського районного суду міста Одеси в іншому складі суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня2025 року касаційну скаргу залишено без руху та запропоновано надати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

У жовтні 2025 року на адресу суду надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 03 вересня 2025 року, до якої додано квитанцію про сплату судового збору 
за подання касаційної скарги.

Також 31 жовтня 2025 року на адресу суду повернулося поштове відправлення, 
в якому містилася ухвала Верховного Суду від 03 вересня 2025 року.

У грудні 2025 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла заява 
про направлення йому копії ухвали Верховного Суду від 03 вересня 2025 року 
на адресу, зазначену ним у заяві, оскільки така не надходила йому в паперовому вигляді.

На виконання вимог такої заяви судом 18 грудня 2025 року направлено на адресу ОСОБА_1 повторно копію ухвали Верховного Суду від 03 вересня 2025 року.

Ухвалу Верховного Суду від 03 вересня 2025 року отримано ОСОБА_1 
23 грудня 2025 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення.

05 січня 2026 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшла заява 
про відвід судді Сердюка В. В. від розгляду справи № 2/1519/7865/11.

Ухвалою Верховного Суду від 07 січня 2026 року заяву ОСОБА_2 про відвід судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Сердюка В. В. визнано необґрунтованою. Заяву ОСОБА_2 про відвід судді Касаційного цивільного суду 
у складі Верховного Суду Сердюка В. В. передано для вирішення у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України, іншому судді.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Сердюка В. В. 

Касаційну скаргу мотивовано тим, що крім інших доказів, в якості письмового доказу у справі фігурує шлюбний договір, укладений подружжям ОСОБА_1 
та ОСОБА_2 від 18 червня 2016 року, в підпункті 2.2 якого зазначено, 
що все нерухоме та рухоме майно, придбане подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, на чиє ім`я 
та на чиї кошти воно було придбане, за яким договором, крім спадкового договору, договору довічного утримання, або внаслідок спадкування. Крім того, оскаржувану ухвалу було винесено судом без виклику сторін, що порушило право ОСОБА_1 , визначене частиною другою статті 43 ЦПК України в частині забезпечення участі 
у судовому засіданні та своєчасного подання доказів у справі. Судами порушені вимоги щодо законності та обґрунтованості судових рішень, які закріплені статтею 263 ЦПК України, в частині того, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції проголошена судом всупереч вимогам матеріального права та без дотримання процесуального права, не відповідає завданню цивільного судочинства за обставин того, що при постановленні ухвали були порушені стаття 2 ЦПК України в контексті обов`язкового забезпечення при розгляді справи та ухваленні судового рішення вимог статті 10 ЦПК України, регламентуючій верховенство права 
та законодавство, відповідно, до якого суд вирішує справу, статті 12 ЦПК України, 
в якій міститься посилання на обов`язок суду забезпечити змагальність сторін, 
та статті 15 ЦПК України, в якій регламентоване право сторони користуватися правничою допомогою.

Наведене безпосередньо вказує на те, що при розгляді заяви ПАТ «ПУМБ» 
про накладення арешту та постановленні ухвали, суд першої інстанції створив перешкоду в реалізації права ОСОБА_1 на перегляд справи та оскарження судового рішення в апеляційному порядку, визначеного статтею 17 ЦПК України. Оскаржувані судові рішення суперечать змісту пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику 
у справах за позовами про захист права приватної власності», і окремо свідчить 
про те, що суд першої інстанції при розгляді справи взагалі не надав належної юридичної оцінки правовому статусу майна, на яке наклав арешт.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що у листопаді 2011 року ПАТ «ПУМБ» звернулося до суду 
з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачів 
у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 
50 709,20 доларів США та 43 650,00 грн - суму штрафів.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19 червня 2018 року вбачається, що станом на вказану дату ОСОБА_2 на праві власності належали: нежитлове приміщення, загальною площею 114,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежилі приміщення (номер-апартаменти) 
під АДРЕСА_4 ; кв. АДРЕСА_3 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2021 року позов ПАТ «ПУМБ» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПАМБ» заборгованість за основною сумою кредиту в розмірі 37 426,28 доларів США, заборгованість за непогашеними у строк відсотками за користування кредитом 
у розмірі 3 421,90 доларів США, штраф за ненадання довідки про заробітну плату 
та інші доходи в розмірі 545,89 доларів США, штраф за невиконання умов страхування предмету застави в розмірі 43 650,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог ПАТ «ПУМБ» відмовлено.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «ПУМБ», треті особи: Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, 
ОСОБА_1 , про визнання пункту кредитного договору недійсним та встановлення суми кредиту відповідно до кредитного договору.

Залишено без задоволення позовні вимоги третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_1 до ПАТ «ПУМБ», ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, про визнання пунктів кредитного договору недійсним, визнання недійсним договору застави, визнання договору поруки неукладеним.

Постановою Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2021 року в частині задоволення позову до ОСОБА_1 та стягнення судового збору - скасовано. Ухвалено в цій частині нове судове рішення, викладено абзаци другий, третій, четвертий резолютивної частини рішення суду першої інстанції в наступній редакції:
«Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за основною сумою кредиту в розмірі 37 426,28 доларів США, заборгованість за непогашеними 
в строк відсотками за користуванням кредитом в розмірі 3 421,90 доларів США, штраф за ненадання довідки про заробітну плату та інші доходи в сумі 545,89 доларів США та штраф за невиконання умов страхування предмету застави в сумі 
43 650,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ» судовий збір у розмірі 1 700,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120,00 грн».

В решті рішення залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у суді апеляційної інстанції.

Постановою Верховного Суду від 25 червня 2024 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2021 року у нескасованій і незмінений частині та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року в частині задоволених позовних вимог ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «ПУМБ» про визнання пункту кредитного договору недійсним, встановлення суми кредиту відповідно до кредитного договору та позовних вимог третьої особи ОСОБА_1 до ПАТ «ПУМБ» про визнання пунктів кредитного договору недійсним, визнання недійсним договору застави, визнання договору поруки неукладеним, залишено без змін.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 липня 
2025 року, заяву ПАТ «ПУМБ», правонаступником якого є АТ «ПУМБ», 
про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на нежитлове приміщення, загальною площею 114,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 . У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий 
за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно 
до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, 
за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації 
в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача 
від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі 
№ 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав 
або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову 
у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу 
під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення 
або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених 
чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі 
№ 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що «жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, 
за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи 
та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії».

У цій справі, вирішуючи питання щодо вжиття заходів забезпечення позову, 
суд першої інстанції встановив, що між сторонами виник майновий спір щодо стягнення заборгованості за договорами позики, врахував фактичні обставини справи та зміст позовних вимог ПАТ «ПУМБ», яким є стягнення боргу в розмірі 
44 775,00 доларів США, існування ризику відчуження ОСОБА_2 належного 
їй нерухомого майна, тому обґрунтовано виснував про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, оскільки 
у випадку його відчуження це може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення про стягнення боргу у разі задоволення судом позовних вимог Банку.

Апеляційний суд, залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, виснував, 
що на час постановлення оскаржуваного судового рішення, за обставин цієї справи такий захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача, оскільки нерухоме майно, на яке накладений арешт, залишалось в її володінні 
та користуванні.

Також апеляційний суд вказав, що оскаржуючи в апеляційному порядку ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року про забезпечення позову, ОСОБА_1 посилався на те, що постановою суду апеляційної інстанції його було звільнено від зобов`язань поручителя ОСОБА_2 за кредитним договором від 26 червня 2008 року № 6584366.

Однак, колегія суддів вважала такі доводи апеляційної скарги необґрунтованими, виходячи з такого.

Згідно з положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність 
і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги 
та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення з огляду 
на обставини, що існували на час ухвалення рішення судом першої інстанції, 
а не на час розгляду апеляційної скарги. Тобто суд апеляційної інстанції оцінює законність і обґрунтованість рішення першої інстанції, виходячи з тих доказів 
і фактів, які були наявні на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Апеляційний суд зазначив, що на період 2018 року ухвала про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, належне ОСОБА_2 , відповідала вимогам закону, оскільки необхідність вжиття таких заходів була належним чином обґрунтована позивачем.

Натепер, після розгляду справи судами апеляційної та касаційної інстанцій 
та ухвалення судових рішень по суті, сторони вправі ставити питання 
про скасування заходів забезпечення позову у зв`язку із тим, що справа розглянута, на підставі положень статті 158 ЦПК України.

Відповідно до статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. 
У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі 
або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, 
суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Також апеляційний суд вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що розгляд питання про накладення арешту на майно здійснювався судом без повідомлення сторін, оскільки згідно положень статті 
153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною 5 цієї статті.

Встановивши наявність підстав для забезпечення позову, суд першої інстанції, 
з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку 
про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, 
що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Отже, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди, врахувавши суть спору, 
що виник між сторонами, реальну загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову внаслідок дій відповідача, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно виснували про часткову обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існував спір, який перебував на розгляді у суді.

Доводи касаційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування судових рішень, які постановлені з додержанням норм процесуального права, та є аналогічними доводам апеляційної скарги, які судом апеляційної інстанції належним чином були спростовані в оскаржуваній постанові.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорані проти Ірландії» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, дослідивши заяву про забезпечення позову, дотримуючись принципів здійснення цивільного судочинства, а також враховуючи співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами та права позивача, 
які порушені, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний 
суд, правильно виснував про часткове задоволення заяви, а саме щодо накладення арешту на нежитлове приміщення, загальною площею 114,0 кв. м, 
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на квартиру 
АДРЕСА_3 , оскільки 
на час постановлення ухвали суду першої інстанції існували достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень підтверджує, 
що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь 
на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності 
від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, 
які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 
6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій 
є законними і обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм процесуального права і підстави для їх скасування відсутні, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2018 року 
та постанову Одеського апеляційного суду від 15 липня 2025 року слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси 
від 26 червня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 липня 
2025 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, про визнання пунктів кредитного договору недійсним, визнання недійсним договору застави, визнання договору поруки неукладеним, та за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, ОСОБА_1 , про визнання пункту кредитного договору недійсним та встановлення суми кредиту відповідно до кредитного договору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська