УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

02 квітня 2026 року 
м. Київ

справа №140/7021/25
адміністративне провадження № К/990/11774/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Шарапи В.М., суддів: Бевзенка В.М., Берназюка Я.О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026 у справі №140/7021/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач), у якому просив:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Волинській області щодо непроведення перерахунку та виплати йому пенсії по інвалідності з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії як інваліду 2 групи внаслідок війни, в розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком, відповідно до Закону України від 22.10.1993 №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон №3551-ХІІ);
- зобов`язати відповідача здійснити з 01.01.2025 (в межах шестимісячного строку звернення до суду) перерахунок та виплату пенсії по інвалідності, з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії як інваліду 2 групи внаслідок війни, в розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком, відповідно до Закону №3551-ХІІ, з урахуванням виплачених сум.
Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18.11.2025, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026, в задоволенні позову відмовлено. 
На адресу Верховного Суду 16.03.2026 надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18.11.2025, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), встановлено, що скаржником вказано підставами касаційного оскарження пункти 1 та 3 частини 4 статті 328 цього Кодексу. Також заявник касаційної скарги зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, та особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.
Втім, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з наступних підстав.
Згідно частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо, зокрема, касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункти «б» та «в» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України).
Доведення вищезазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Згідно пункту 3 частини 6 статті 12 КАС України, для цілей цього Кодексу, справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Варто зауважити, що предмет спору у цій справі та критерії, визначені пунктом 3 частини 6 статті 12 КАС України, а також факт того, що дана справа не підпадає під перелік справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження (частина 4 статті 12 КАС України), дають підстави стверджувати, що вказану касаційну скаргу подано на судове рішення у справі незначної складності.
В обґрунтування права на касаційне оскарження ОСОБА_1 зазначає про наявність обставин, наведених у підпунктах «а» та «б» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Колегія суддів враховує, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі має поставити на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Проте, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність згаданих вище обставин, позаяк скаржник належним чином не обґрунтував фундаментальність значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Верховний Суд також відхиляє доводи скаржника стосовно того, що він, відповідно до КАС України, позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи з огляду на те, що вказані ним доводи не містять достатніх обґрунтувань, посилань на конкретну справу, при розгляді якої ОСОБА_1 позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, та яким чином ці обставини впливають на вирішення спору у конкретній іншій справі, як того вимагає норма процесуального закону. Суд зазначає, що лише загальні посилання на обставини, за відсутності вмотивованих аргументів, не дають підстав для висновку, що є підстави для відкриття касаційного провадження з посиланням на підпункт «б» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Отже, доводи скаржника, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, є необґрунтованими.
Підставами касаційного оскарження судових рішень у цій справі ОСОБА_1 зазначає пункти 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Зокрема, позивач зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які викладено в постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19 щодо застосування частини четвертої статті 13 Закону №3551-ХІІ (в редакції відповідно до Закону №2939-IV).
Разом з цим, Верховний Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України, є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Суд наголошує, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, їхніх повноважень, об`єкта, предмета правового регулювання відносин, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми під час касаційного розгляду конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Водночас, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на висновки у зазначених ним справах, оскільки обставини цієї справи та справи, зазначених скаржником з метою обґрунтування підстави касаційного оскарження, виникли за різних фактичних обставин, з урахуванням різного законодавчого регулювання та його застосування.
Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.03.2019 у справі №913/204/18 предметом спору було визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, та зобов`язання орендаря звільнити державне окреме індивідуально визначене майно.
У постанові Верховного Суду від 10.03.2020 у справі №160/1088/19 спірні правовідносини виникли у зв`язку з визнанням протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Отже, у наведених скаржником справах та у справі, в якій подано цю касаційну скаргу, предмет та підстави позову, як і встановлені судами обставини, є неподібними та, відповідно, відмінним є і нормативно-правове врегулювання спірних правовідносин, що, своєю чергою, свідчить про неподібність правовідносин.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржником не обґрунтовано наявності правових підстав для оскарження судового рішення на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
В обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження, ОСОБА_1 також посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: положень частини 4 статті 13 Закону №3551-XII в частині відсоткового обчислення надбавки (підвищення) до пенсії ветеранам війни-інвалідам війни 2 групи, які були звільнені зі служби з правом на пенсійне забезпечення, до набуття чинності Законом №2939-IV, вихідним критерієм якого для такого обчислення є мінімальна пенсія за віком в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Водночас, зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.
Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.
Разом з цим, доводи ОСОБА_1 щодо відсутності висновку Верховного Суду з питань застосування зазначеної правової норми та, відповідно, потреби у такому висновку не пов`язані з можливістю неоднозначного тлумачення, їх різним застосування судами, натомість, по своїй суті, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи.
Проте, до повноважень Верховного Суду не належить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто суб`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
Крім цього, як вбачається зі змісту касаційної скарги, ОСОБА_1 навів у ній окремо сукупність норм матеріального та процесуального права в контексті його доводів щодо вирішального значення порушуваних у касаційній скарзі правових питань та відсутності єдиних висновків щодо їх застосування у судовій практиці, а також постанови Верховного Суду, зазначивши поряд із цим певні висновки поза зв`язком з конкретними правовими нормами, правила щодо застосування яких висловив Верховний Суд та змістом правовідносин, у межах яких ці висновки викладено.
Також слід зауважити, що суди розглянули спір із врахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного Верховним Судом України у постанові від 25.11.2014 у справі № 21-322а14 та підтриманого у подальшому Верховним Судом у постановах від 18.10.2018 у справі №196/1022/16-а, від 25.07.2019 у справі №196/881/16-а (2-а/196/41/2016) та від 16.10.2019 у справі № 183/3587/16.
Позивач в касаційній скарзі не обгрунтовує підстави для відступу від наведених висновків Верховного Суду та суд касаційної інстанції не вбачає за необхідне відступати від такого висновку.
Верховний Суд також звертає увагу на те, що в постанові суду касаційної інстанції від 07.10.2021 у справі №2540/2458/18 судом висловлено правову позицію, відповідно до якої «…Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 05.10.2005 №2939-IV внесено зміни в статті 12 та викладено її в новій редакції, яка передбачає, що пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Вказані зміни до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" вступили в законну силу 01.07.2006 та є чинними, неконституційними не визнавались, а тому підлягають застосуванню до спірних правовідносин.»
З огляду на викладене Суд вважає необґрунтованими посилання позивача на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Разом з цим колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що одночасне посилання скаржником на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України) та застосування судом апеляційної інстанції без урахування висновку щодо норм права у подібних правовідносинах (пункт 1 частини 4 статті 328 цього Кодексу), суперечать один одному, тобто є взаємовиключним, що свідчить про невизначеність підстав касаційного оскарження, що, своєю чергою, унеможливлює відкриття касаційного провадження.
Переважно зміст касаційної скарги свідчить про те, що її доводи переважно спрямовані на спростування висновків судів першої та апеляційної інстанцій у конкретній справі, інше тлумачення наявних у матеріалах справи обставин, переоцінку доказів, а також на відтворення правової позиції позивача, яка вже була предметом оцінки судами попередніх інстанцій.
Таке обґрунтування не свідчить про належне викладення передбачених Кодексом підстав касаційного оскарження.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 333 КАС України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
У підсумку Верховний Суд зауважує, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовної практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026 у справі №140/7021/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач В.М. Шарапа

Судді В.М. Бевзенко

Я.О. Берназюк