ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2026 року 
м. Київ 

справа № 757/41510/21-ц 
провадження № 61-4088св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: держава Україна в особі Державної казначейської служби України та Оболонського районного суду міста Києва, судді Жежера Олена Володимирівна, Шестаковська Людмила Петрівна , Родіонов Сергій Олександрович , Дев`ятко Владислав Володимирович , Ткач Марина Миколаївна , Тиха Оксана Олександрівна , Банасько Ірина Миколаївна , Пономаренко Андрій Андрійович , Шролик Ірина Сергіївна , Касьян Аліна Вікторівна , 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2024 року у складі судді Ільєвої Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року у складі колегії суддів Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Оболонського районного суду міста Києва, суддів Жежери Олени Володимирівни, Шестаковської Людмили Петрівни, Родіонова Сергія Олександровича, Дев`ятка Владислава Володимировича, Ткач Марини Миколаївни, Тихої Оксани Олександрівни , Банасько Ірини Миколаївни , Пономаренка Андрія Андрійовича , Шролик Ірини Сергіївни , Касьян Аліни Вікторівни про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Оболонського районного суду міста Києва, суддів Жежери О. В., Шестаковської Л. П., Родіонова С. О.,   Дев' ятка В . В. , Ткач М. М., Тихої О. О., Банасько І. М., Пономаренка А. А., Шролик І. С., Касьян А. В. про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, в якому з урахуванням уточнень, просила: 
- стягнути з державного бюджету України на її користь 5 000 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої Оболонським районним судом міста Києва; 
- стягнути з державного бюджету України на її користь 302 732,22 грн у рахунок компенсації матеріальної шкоди, завданої Оболонським районним судом міста Києва, а також судові витрати у розмірі 885,00 грн. 

Свої вимоги  ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона є потерпілою особою у відкритих кримінальних провадженнях та зверталася до Оболонського районного суду міста Києва зі скаргами на бездіяльність слідчих і прокурорів у межах кримінального провадження. 

У межах пред`явлених вимог позивач не оскаржує процесуальні дії чи рішення суддів Оболонського районного суду міста Києва, ухвалені ними під час розгляду відповідних скарг у кримінальному провадженні, а також не ставить під сумнів законність таких рішень. Усі процесуальні порушення, допущені суддями цього суду, за твердженням позивача, усувалися в межах відповідних судових справ шляхом подання апеляційних скарг. 

Разом із тим внаслідок порушення суддями розумних строків розгляду скарг, систематичних відкладень судових засідань (оголошення перерв), призначення судових засідань у робочий час без урахування зайнятості позивача вона була позбавлена можливості ефективно здійснювати трудову діяльність, що призвело до втрати роботи, недоотримання доходів, а також до погіршення стану її здоров`я, зокрема до виникнення гіпертонічних кризів. 

Позивач зазначала, що з 2018 року і дотепер вона систематично перебувала в Оболонському районному суді міста Києва у зв`язку з розглядом її скарг у кримінальному провадженні, при цьому судові розгляди, на її думку, свідомо затягувалися, а судді не заявляли самовідводів, незважаючи на наявність у неї мотивованої недовіри до суду. 

Також позивач вказувала, що судді Оболонського районного суду міста Києва відмовлялися проводити судові засідання поза межами робочого часу та систематично призначали їх у робочі години, унаслідок чого вона неодноразово була змушена писати заяви про звільнення, що призводило до втрати роботи та припинення страхових внесків до Пенсійного фонду України. 

Крім того, позивач неодноразово зазнавала звільнення з роботи у зв`язку з тим, що роботодавці дізнавалися про зміст її судових справ, які, на її думку, містили конфіденційну інформацію особистого характеру. 

Для організації свого життя та захисту порушених прав позивач була змушена витрачати додаткові зусилля, особистий час, кошти на виготовлення копій матеріалів, проїзд до суду, що супроводжувалося погіршенням її стану здоров`я та психологічного стану. 

На думку позивача, непрофесійність та бездіяльність суддів негативно вплинули на її рівень життя, унеможливили виконання професійних обов`язків, спричинили звернення за медичною допомогою у зв`язку з гіпертонічними кризами та станом хронічної втоми, що, у свою чергу, призвело до моральної шкоди та психологічних страждань. 

Позивач також зазначала, що тривала конфліктогенна ситуація істотно вплинула на її життєві потреби, зокрема спричинила загрозу здоров`ю, порушення самоповаги, соціального престижу та соціометричного статусу. У зв`язку з цим вона вказувала, що внаслідок незаконних дій та бездіяльності відповідачів їй завдано моральної та матеріальної шкоди, яка проявляється у погіршенні стану здоров`я, психоемоційних стражданнях, втраті доходів, порушенні права на працю, відпочинок та приватне життя. 

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивач визначила у сумі 5 000 000 000,00 грн, обґрунтовуючи його тим, що через тривалу протиправну поведінку та бездіяльність відповідачів вона фактично втратила можливість реалізовувати своє право на працю, а також зазнала істотного погіршення стану здоров`я. 

Позивач зазначала, що внаслідок систематичного перебування у судових засіданнях Оболонського районного суду міста Києва, призначених переважно у її робочий час, та порушення розумних строків розгляду поданих нею скарг у кримінальному провадженні, вона була змушена неодноразово звільнятися з роботи, що призвело до втрати доходів і припинення зарахування страхового стажу до Пенсійного фонду України. 

Позивач наполягала, що проблеми зі здоров`ям виникли саме з вини працівників Оболонського районного суду міста Києва, оскільки вона фактично була позбавлена можливості дотримуватися нормального режиму праці та відпочинку, що унеможливило виконання нею професійних обов`язків та призвело до вимушеного звільнення з роботи. Станом на час звернення до суду, за її твердженням, жоден роботодавець не погоджується укладати з нею трудовий договір з огляду на обставини, пов`язані з тривалим перебуванням у судах. 

Крім того, позивач зазначала, що подані нею у 2019 році скарги на бездіяльність слідчих і прокурорів у кримінальному провадженні, які мали бути розглянуті у строк не пізніше 72 годин, фактично розглядалися роками, а окремі з них були розглянуті у 2021 році без її участі, оскільки судові засідання призначалися у робочий для неї час. 

Обчислюючи розмір матеріальної шкоди у сумі 302 733,22 грн, позивач посилалася на те, що через вимушені звільнення з роботи вона не отримувала доходів у періоди з грудня 2018 року до серпня 2019 року включно, а також з квітня 2020 року до вересня 2020 року. Середня заробітна плата, яку вона могла б отримувати за умови повноцінного виконання трудових обов`язків за фахом освітянина, становила 21 623,73 грн на місяць, у зв`язку з чим загальний розмір недоотриманого доходу за 14 місяців склав 302 733,22 грн. 

Також позивач зазначала, що 07 травня 2021 року навчальний заклад склав акт про її відсутність на робочому місці з фіксацією неодноразових прогулів, однак усі зазначені дні вона фактично перебувала в Оболонському районному суді міста Києва за судовими викликами та повістками, виконуючи обов`язок з`являтися до суду, без чого реалізація її процесуальних прав була б неможливою. 

Майнову шкоду у розмірі 885,00 грн позивач пов`язувала з витратами, понесеними нею на оплату послуг з ксерокопіювання матеріалів справи та друку процесуальних документів. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Печерський районний суд міста Києва рішенням від 29 жовтня 2024 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 . 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що доводи ОСОБА_1 , викладені у позовній заяві щодо завдання їй шкоди, не підтверджені належними та допустимими доказами, які б свідчили про те, що саме дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування заявленої шкоди. 

Суд звернув увагу на те, що відповідно до загальних засад цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на позивача. Саме позивач повинен довести, у чому полягає моральна шкода, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано, з яких міркувань він виходив при визначенні її розміру, а також якими доказами це підтверджується. 

При цьому суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності, вчинених під час розгляду інших судових справ, або судових рішень, ухвалених за результатами такого розгляду, а також у справах про зобов`язання судів чи суддів до вчинення певних процесуальних дій. Процесуальні дії (або бездіяльність) суду та ухвалені ним рішення можуть бути оскаржені виключно до суду вищої інстанції у порядку, встановленому законом для тієї справи, під час розгляду якої вони були вчинені або ухвалені. 

Відсутність правової регламентації можливості оскарження рішень, дій чи бездіяльності суду поза межами апеляційного або касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду чи судді до цивільної відповідальності за такі дії або бездіяльність, є легітимними обмеженнями, спрямованими на забезпечення правової визначеності у правовідносинах між учасниками справи та судом, а також на дотримання загальновизнаних гарантій суддівської незалежності. 

Такі обмеження не порушують суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки досягнення цієї мети забезпечується гарантуванням у законі можливості оскарження судових рішень, дій і бездіяльності суду в установленому процесуальному порядку, а також визначенням складу суду для розгляду справи. 

З матеріалів справи вбачається наявність повідомлення від 24 червня 2021 року № 40 Державного навчального закладу «Київське регіональне вище професійне училище будівництва», підписаного директором ОСОБА_2 та інспектором з кадрів ОСОБА_3, відповідно до якого адміністрація повідомила про закінчення строку дії контракту 31 серпня 2021 року та про відсутність наміру його переукладення. 

Разом із тим зазначене повідомлення жодним чином не підтверджує доводів позивача про те, що її звільнення відбулося внаслідок дій або бездіяльності суддів Оболонського районного суду міста Києва. 

З урахуванням наведеного та за відсутності документального підтвердження протиправних дій органів судової влади, суд не вбачав підстав ставити під сумнів законність дій суду. Висновки позивача ґрунтуються на її суб`єктивних переконаннях та тривалості розгляду судових справ, що саме собою не є доказом протиправності. 

Суд першої інстанції також зазначив, що у позовній заяві позивач обмежилася загальними посиланнями на дії та бездіяльність суду, не довівши факту наявності моральної шкоди, її змісту, розміру, причинного зв`язку між оспорюваними діями та настанням шкоди, як того вимагають положення статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність у справі елементів цивільного правопорушення, необхідних для покладення цивільно-правової відповідальності. 

Київський апеляційний суд постановою від 10 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. 

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Оболонського районного суду міста Києва, суддів Жежери О. В., Шестаковської Л. П., Родіонова С. О., Дев' ятка В . В. ,  Ткач М . М. ,  Тихої О . О. ,  Банасько І . М. ,  Пономаренка А. А. , Шролик І. С. , Касьян А. В. про відшкодування моральної та матеріальної шкоди скасував, провадження у справі в цій частині позовних вимог ОСОБА_1 закрив. 

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до держави Україна про відшкодування моральної та матеріальної шкоди залишив без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що з огляду на підстави та зміст позову, наведені мотиви і сформульовані вимоги позов ОСОБА_1 у частині вимог до Оболонського районного суду міста Києва та суддів цього суду про відшкодування моральної та матеріальної шкоди не може розглядатися за правилами будь-якого виду судочинства. Оскарження дій суддів (суду) щодо розгляду та вирішення справ, так само як і оскарження судових рішень поза порядком, визначеним процесуальним законом, є недопустимим. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності, вчинених під час розгляду інших судових справ, а також у справах про оскарження судових рішень, ухвалених за результатами такого розгляду, чи про зобов`язання судів і суддів до вчинення певних процесуальних дій. 

Отже, допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права у цій частині є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення із закриттям відповідного провадження у справі. 

Оцінюючи зібрані у справі докази в частині вимог ОСОБА_1 до держави Україна про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду керувалася тим, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є наявність цивільного правопорушення, яке охоплює такі елементи: шкоду, протиправну поведінку особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Відповідно до змісту статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий зобов`язаний довести належними та допустимими доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, її розмір, а також те, що відповідач є заподіювачем шкоди. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом, свідчать про те, що позивач пов`язує завдання їй моральної та майнової шкоди з тривалістю розгляду судами поданих нею скарг на бездіяльність прокурорів і слідчих у кримінальних провадженнях № 42014100090000042 та № 42019101050000249, які, на її думку, розглядалися з порушенням розумних строків. 

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо тлумачення поняття «розумний строк» свідчить про те, що строк, який може бути визнаний розумним, не є однаковим для всіх справ і не підлягає визначенню в єдиному цифровому вимірі. Оцінка розумності строку здійснюється у кожній конкретній справі з урахуванням її обставин. 

Поняття «розумних строків» розгляду справи у контексті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) не є тотожним поняттю процесуальних строків у національних правових системах. Право ЄСПЛ має автономний характер, а його тлумачення положень Конвенції не пов`язане з тлумаченням, яке надається національними судами. 

Оцінюючи загальну тривалість розгляду судами відповідних справ, колегія суддів апеляційного суду врахувала, що така тривалість не була надмірною та не свідчить про порушення розумних строків, оскільки на неї впливали як об`єктивні чинники, зокрема складність справ і їх розгляд судами кількох інстанцій, так і суб`єктивні чинники, пов`язані з процесуальною поведінкою учасників справи, у тому числі поданням позивачем численних заяв про відвід, клопотань та апеляційних скарг. 

Вирішуючи позов у частині вимог до держави Україна про відшкодування моральної шкоди та надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо розгляду судами справ за її скаргами на рішення, дії та бездіяльність органів досудового розслідування і прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела фактів безпідставного чи невиправданого затягування розгляду цих справ або невжиття судами необхідних процесуальних заходів, а також не довела факту завдання їй моральної шкоди та причинного зв`язку між такою шкодою і протиправною поведінкою відповідача. 

На підставі поданих сторонами доказів та встановлених фактичних обставин справи колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині відшкодування майнової шкоди у розмірі 302 733,22 грн, яку позивач обґрунтовувала неотриманням заробітної плати (доходу) за періоди з грудня 2018 року до серпня 2019 року включно та з квітня 2020 року до вересня 2020 року, яку вона, на її переконання, могла б отримувати за умови повноцінного відвідування роботи, а не участі у судових засіданнях. 

У справі, що переглядається, позивач не довела, що зазначені витрати були необхідними для відновлення її порушеного права, а суд не встановив у діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків. 

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що заявлений розмір майнової шкоди фактично є сумою неотриманої заробітної плати (доходу), яка не є майновою шкодою у розумінні цивільного законодавства та не підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині. 

Колегія суддів апеляційного суду також звернула увагу заявника на те, що правовою підставою відмови у задоволенні її позову стало саме недоведення факту завдання моральної та майнової шкоди у сукупності з іншими необхідними елементами цивільно-правової відповідальності, покладення якої на державу Україна відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача. 

Окремо апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що витрати, понесені позивачем у зв`язку з копіюванням матеріалів та друком текстів для подання їх до суду у розмірі 885,00 грн, не є майновою шкодою у розумінні закону, а становлять спосіб реалізації нею своїх процесуальних прав. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У березні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року, а справу направити на новий розгляд. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 815/110/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 1540/4005/18, від 08 жовтня 2020 року у справі № 826/56/18 та у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 686/10520/15, від 08 травня 2018 року у справі № 922/2026/17, від 21 вересня 2018 року у справі № 910/19960/15, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16, від 17 березня 2021 року у справі № 420/239/20, від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20, від 30 серпня 2022 року у справі № 904/1427/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилили клопотання про дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що суди попередніх інстанцій неповно встановили фактичні обставини справи та не врахували практику ЄСПЛ щодо оцінки розумності строків розгляду справи, що призвело до заподіяння їй моральної шкоди, яка проявилася у відчуттях несправедливості, безпорадності, приниження, розчарування, а також в інших негативних емоційних переживаннях. 

Суд першої інстанції безпідставно відмовився досліджувати предмет позову та надані докази щодо завдання позивачу моральної та матеріальної шкоди з вини відповідачів, а також не встановив причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів і заподіяною шкодою. 

Вказувала, що звернулася до суду з вимогою про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої їй з вини відповідачів унаслідок ушкодження здоров`я, однак суд першої інстанції не дослідив медичні документи як належні та допустимі докази заподіяння шкоди її здоров`ю, а також безпідставно відмовився встановлювати причинно-наслідковий зв`язок. 

У частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди суд першої інстанції проігнорував письмові докази, зокрема вимушені заяви позивача про звільнення з роботи з вини відповідачів, які протягом тривалого часу ініціювали відкладення судових засідань, що призвело до неотримання нею доходів, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України. 

Заявник також зазначала, що має право подавати клопотання про витребування та долучення доказів, що прямо передбачено статтею 43 ЦПК України, при цьому вона не зловживала своїми процесуальними правами, всупереч висновкам суду першої інстанції, викладеним в ухвалі від 11 липня 2022 року, якою без належного мотивування було відмовлено в задоволенні таких клопотань із формальним посиланням на статтю 44 ЦПК України. 

Крім того, 18 лютого 2022 року суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у долученні заявлених клопотань з доказами завдання реальної шкоди її здоров`ю та життю, всупереч висновкам суддів Оболонського районного суду міста Києва. 

Також усупереч вимогам статті 90 ЦПК України суд першої інстанції відмовив у допиті позивача як свідка з метою дослідження ще одного доказу, не надавши належної оцінки її доводам щодо наявності підстав для призначення судової психологічної експертизи з метою визначення рівня завданої їй моральної шкоди. 

Позивач наголошувала, що не зобов`язана самостійно замовляти проведення такої експертизи, оскільки суд повинен сприяти реалізації її процесуальних прав та забезпечити повне і всебічне з`ясування обставин справи. 

Відповідачі істотно вплинули на психологічний стан позивача, що проявилося у тривалому психологічному напруженні, глибокому відчутті несправедливості, тривожності та розчаруванні. Підтримуючи позивача у принизливих умовах правової невизначеності та затягування процесу, відповідачі спричинили у неї стійкі негативні емоційні стани, зокрема підвищену тривожність, втому, фрустрацію та стрес, що свідчить про наявність істотного причинно-наслідкового зв`язку. 

Правосуддя має здійснюватися у розумні строки, а тривала та невиправдана затримка судового розгляду фактично є рівнозначною відмові в доступі до правосуддя. Судді зобов`язані усвідомлювати особисту відповідальність за дотримання встановлених законом строків розгляду справ та не допускати затягування процесу. 

Строки розгляду справи не можуть вважатися розумними, якщо їх порушення зумовлене зайнятістю судді в іншому провадженні, призначенням судових засідань із надмірними інтервалами, безпідставним задоволенням необґрунтованих клопотань учасників процесу або неналежною підготовкою справи до судового розгляду, що свідчить про низький рівень організації судочинства. 

Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду належить до сфери цивільних правовідносин, у межах яких суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, оцінюючи надані сторонами докази. 

Цивільне законодавство у сфері деліктних зобов`язань передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, згідно з якою особа, що завдала шкоди, вважається винною, якщо не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку з діями інших осіб або наявністю об`єктивних обставин. 

На думку заявника, за таких обставин поданий нею позов про відшкодування шкоди підлягав задоволенню в повному обсязі.

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 03 квітня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Печерського районного суду міста Києва. 

17 квітня 2025року матеріали справи № 757/41510/21 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 12 січня 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Київська місцева прокуратура № 5 здійснювала процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях № 42014100090000042 за фактом вчинення щодо ОСОБА_1 протиправних дій та № НОМЕР_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 384 Кримінального кодексу України (том 6, а. с. 87-90). 

У межах зазначених кримінальних проваджень ОСОБА_1 зверталася до Оболонського районного суду міста Києва зі скаргами на рішення, дії та бездіяльність органів досудового розслідування та прокурора під час здійснення досудового розслідування. 

Зазначені скарги у період з 2019 до 2021 року перебували, зокрема, у провадженні слідчих суддів Оболонського районного суду міста Києва Жежери О. В., Шестаковської Л. П. , Родіонова С. О. ,  Дев' ятка В . В. ,  Ткач М . М. ,  Тихої О . О. , Банасько І. М. , Пономаренка А. А. , Шролик І. С. , Касьян А. В. , за результатами розгляду яких постановлено відповідні процесуальні рішення (том 1, а. с. 148-153, 162-164, 167-171, 213, 228-236; том 2, а. с. 23, 26-39, 43, 44, 48, 49). 

ОСОБА_1 скористалася процесуальним правом на оскарження ухвал слідчих суддів Оболонського районного суду міста Києва в апеляційному та касаційному порядках (том 1, а. с. 154-157, 220, 221, 226; том 11, а. с. 113-115, 127, 128). 

13 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Київського апеляційного суду з клопотанням про направлення її скарг у кримінальних провадженнях № 42014100090000042 та № 42019101050000249 з Оболонського районного суду міста Києва до іншого суду в межах територіальної юрисдикції Київського апеляційного суду. Київський апеляційний суд ухвалою від 20 січня 2020 року у задоволенні зазначеного клопотання відмовив (том 1, а. с. 214). 

Київський апеляційний суд ухвалою від 06 вересня 2021 року також відмовив у задоволенні подання голови Оболонського районного суду міста Києва щодо вирішення питання про передання матеріалів справи за клопотанням ОСОБА_1 про зобов`язання слідчого та прокурора вчинити певні дії для розгляду до іншого суду (том 6, а. с. 97-100). 

Суди також з`ясували, що ОСОБА_1 зверталася до голови Оболонського районного суду міста Києва із заявою від 20 серпня 2019 року про нерозгляд поданих нею скарг у передбачений законом строк 72 години, а також із заявою від 20 січня 2021 року до керівника апарату Оболонського районного суду міста Києва щодо надання довідок про її перебування в суді. Крім того, вона неодноразово зверталася безпосередньо до слідчих суддів Оболонського районного суду міста Києва із заявами та клопотаннями (запереченнями), зокрема щодо порушення розумних строків розгляду скарг, порушення її конституційних прав, проведення судових засідань без її участі, погодження дат судових засідань, оголошення перерв у судових засіданнях у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, а також заявляла відводи суддям у зв`язку з непроведенням судових засідань за її скаргами (том1, а. с. 158, 159, 215, 216, 237-250; том 2, а. с. 1-22, 24, 41, 46, 47). 

З медичної документації вбачається, що ОСОБА_1 зверталася за медичною допомогою до закладів охорони здоров`я, їй відкривалися листки непрацездатності та видавалися довідки, зокрема у 2020-2021 роках з приводу гіпертонічних кризів, астенічного синдрому та перевтоми (том 1, а. с. 132, 133, 195-200, 205-212). 

У матеріалах справи також міститься довідка форми ОК-7 щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за 2011-2020 роки (том 1, а. с. 135). 

Із копій заяв про звільнення за 2018-2020 роки вбачається, що ОСОБА_1 за власною ініціативою зверталася до роботодавців із проханням звільнити її з роботи, мотивуючи це неможливістю поєднувати встановлений розклад занять (лекцій) із щоденною необхідністю реагування на бездіяльність слідчих та прокурорів у межах відкритих кримінальних проваджень, а також систематичними відволіканнями на участь у судових засіданнях (том 1, а. с. 141-143). 

07 травня 2021 року комісія Державного навчального закладу «Київське регіональне вище професійне училище будівництва» склала акт про відсутність викладача ОСОБА_1 о 9:10 годині на робочому місці (том 1, а. с. 141-143, 146; том 3, а. с. 229). 

24 червня 2021 року зазначений навчальний заклад повідомив ОСОБА_1 про те, що контракт, укладений із нею, строк дії якого спливає 31 серпня 2021 року, переукладатися не буде (том 1, а. с. 147).

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 

Згідно з частинами першою та другою статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. 

У статтях 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. 

Згідно з частиною одинадцятою статті 49 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. 

Тлумачення зазначеної норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету за своєю суттю є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дає змогу судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено. 

ЄСПЛ зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося під час розгляду однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України», № 20347/03, § 36). 

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дає змогу зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 ЦК України, за змістом яких відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд. 

Схожий висновок зробив і Верховний Суд України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 зазначено, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених під час розгляду конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. 

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). 

Закони України не передбачають можливості розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій / бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії / бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом. 

Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. 

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. 

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. 

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). 

Приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами. 

Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій / бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства. 

Позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України. 

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій / бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України). 

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17 (провадження № 14-638цс18), від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19) та інших. 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. 

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). 

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. 

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Однак цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків або відшкодування моральної шкоди. 

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. 

Зазначений правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). 

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18)). 

Статті 1173, 1174 ЦК України визначають спеціальні умови притягнення суб`єктів публічного права до цивільно-правової відповідальності. 

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, на підставі якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). 

Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. 

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об'єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. 

У частинах першій та другій статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. 

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. 

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 

ЄСПЛ зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» («Станков проти Болгарії»), заява № 68490/01). 

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. 

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. 

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Smith and Grady v. The UK» («Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства»), від 18 грудня 1996 року у справі «Aksoy v. Turkey» («Аксой проти Туреччини»)). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. 

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ указав, що вирішальним питанням під час оцінювання ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чиможе заявник податицю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України»). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися. 

Розумність тривалості провадження повинна визначатися у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Pelissier and Sassi v France» («Пелісьє і Сассі проти Франції»), від 27 червня 1997 року у справі «Philis v. Greece» («Філіс проти Греції»)). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. 

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зазначив, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності зазначених умов, які необхідні для відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих умов виключає настання відповідальності. 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Фактичні обставини справи свідчать про те, що позивач пов`язує завдання їй моральної та майнової шкоди з тривалістю розгляду судами поданих нею скарг на бездіяльність прокурорів і слідчих у кримінальних провадженнях № 42014100090000042 та № 42019101050000249, які, на її переконання, розглядалися з порушенням розумних строків. 

Суди першої та апеляційної інстанцій, оцінюючи загальну тривалість розгляду судами відповідних справ, дійшли правильних висновків, що така тривалість не була надмірною та сама собою не свідчить про порушення розумних строків з огляду на складність справ, їх розгляд судами кількох інстанцій, а також процесуальну поведінку учасників справи, у тому числі подання позивачем численних заяв про відвід, клопотань та апеляційних скарг. 

Вирішуючи спір у частині вимог до держави Україна про відшкодування моральної шкоди, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що позивач не довела фактів безпідставного чи невиправданого затягування розгляду справ, завдання їй моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між такою шкодою і протиправною поведінкою відповідача. 

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди у розмірі 302 733,22 грн, яку позивач обґрунтовувала неотриманням заробітної плати (доходу), оскільки такі суми не є майновою шкодою у розумінні статей 1173, 1174 ЦК України. 

Позивач також не довела необхідності понесених витрат для поновлення порушеного права, а витрати на копіювання та друк документів у розмірі 885,00 грн є способом реалізації процесуальних прав і не підлягають відшкодуванню як майнова шкода. 

Водночас, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до Оболонського районного суду міста Києва та суддів цього суду про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, апеляційний суд правильно керувався тим, що суди і судді не можуть бути відповідачами у справах про відшкодування шкоди, у зв`язку з чим провадження в цій частині підлягає закриттю. 

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції (у нескасованій після апеляційного перегляду частині) та апеляційний суд правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про неповне встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи та неврахування практики ЄСПЛ щодо оцінки розумності строків розгляду справи є необґрунтованими. 

Як правильно встановили суди першої та апеляційної інстанцій, загальна тривалість розгляду скарг позивача у кримінальних провадженнях № 42014100090000042 та № 42019101050000249 не була надмірною та не свідчить про порушення розумних строків з огляду на складність відповідних проваджень, їх розгляд судами кількох інстанцій, а також процесуальну поведінку самої позивачки, яка полягала у поданні численних заяв про відвід, клопотань, апеляційних і касаційних скарг. 

Посилання заявника на завдання їй моральної шкоди у вигляді психологічного напруження, тривожності та розчарування не підтверджені належними і допустимими доказами. Суди обґрунтовано встановили відсутність причинно-наслідкового зв`язку між оскаржуваними діями (бездіяльністю) суду та заявленою моральною шкодою, що виключає підстави для цивільно-правової відповідальності держави. 

Аргументи касаційної скарги щодо наявності майнової шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати обґрунтовано відхилені судами, оскільки такі вимоги фактично стосуються упущеної вигоди, яка не є майновою шкодою у розумінні статей 1173, 1174 ЦК України та не перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідачів. 

Доводи касаційної скарги про безпідставну відмову суду першої інстанції у призначенні судової психологічної експертизи також є необґрунтованими. Як установив апеляційний суд, позивач у клопотанні від 03 жовтня 2021 року просила призначити експертизу з метою визначення ступеня та розміру моральної шкоди. Відмовляючи у задоволенні цього клопотання, суд першої інстанції, з урахуванням предмета позову та предмета доказування, дійшов правильного висновку про його необґрунтованість, оскільки позивач не довела неможливості самостійно отримати відповідний висновок експерта та не обґрунтувала необхідності залучення спеціальних знань для встановлення обставин, що мають значення для справи. 

Перевіряючи ці висновки, апеляційний суд правильно керувався тим, що судова експертиза призначається лише за наявності реальної потреби у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, які входять до предмета доказування, і за умови неможливості їх встановлення іншими доказами. Водночас висновок експерта не може підміняти оцінку судом наявних у справі доказів і не є обов`язковим засобом доказування у справах про відшкодування моральної шкоди. 

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання позивача щодо призначення судової психологічної експертизи є обґрунтованим. 

У цілому доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та обґрунтованих висновків, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з їх оцінкою та посилань на обставини, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 

Водночас доводи касаційної скарги про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 815/110/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 1540/4005/18, від 08 жовтня 2020 року у справі № 826/56/18 та у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 686/10520/15, від 08 травня 2018 року у справі № 922/2026/17, від 21 вересня 2018 року у справі № 910/19960/15, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16, від 17 березня 2021 року у справі № 420/239/20, від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20, від 30 серпня 2022 року у справі № 904/1427/21, не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення не суперечить висновкам, які викладені у наведених заявником постановах. 

Саме собою посилання на нібито неоднакове застосування положень ЦК України та ЦПК України у різних справах, навіть за наявності подібних правовідносин, але за відмінних встановлених судами фактичних обставин, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального або процесуального права. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції (у нескасованій після апеляційного перегляду частині) та апеляційний суд ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у нескасованій після апеляційного перегляду частині) та апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2024 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	І. В. Литвиненко 	
	В. В. Пророк