ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 367/942/17
провадження № 61-13822св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_3 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 грудня 2024 року у складі судді Шестопалової Я. В., та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Євграфової Є. П., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача суму авансового платежу у розмірі 30 780, 00 дол. США.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 01 липня 2024 року, крім іншого, залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 .

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 24 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу, згідно якого сторони зобов`язались в строк не пізніше кінця І кварталу 2015 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві власності від 12 серпня 2014 року № 25498220.

З метою виконання зобов`язань позивач передала відповідачу в рахунок попередньої оплати 30 780,00 дол. США, що відповідає 831 060,00 грн у відповідності до курсу НБУ станом на 10 лютого 2017 року, а відповідач зобов`язався підготувати за свій рахунок документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири в зазначений договором строк.

Залишок загальної вартості квартири у розмірі 6 750,00 дол. США позивач повинен сплатити відповідачу у день підписання договору купівлі-продажу квартири, оскільки загальна вартість зазначеної квартири за договором складає 37 530,00 дол. США.

Позивач зверталася до відповідача з пропозицією про укладення основного договору, але після підписання попереднього договору відповідач фактично почав уникати від виконання зобов`язань з останньою.

18 березня 2015 року позивач письмово звернулася до відповідача з проханням повернути сплачені позивачем кошти за вище зазначену квартиру у розмірі 30 780,00 дол. США, що відповідає 831 060,00 грн у відповідності до курсу НБУ станом на 
10 лютого 2017 року, оскільки в даній квартирі мешкають сторонні особи, відсутність яких у квартирі мав забезпечити відповідач.

Даним фактом відповідач порушив п. 1.4 та п. 1.5 попереднього договору. Звернення позивачки залишилось без відповіді, та кошти відповідач не повернув.

Вважає, що у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання відповідач має сплатити проценти у загальній сумі, що складає 1 707,66 дол. США, що відповідає 46 106,82 грн у відповідності до курсу НБУ станом на 10 лютого 2017 року, а також проценти за користування чужими грошовими коштами, що складає 11 993,25 дол. США, що відповідає 323 817,75 грн у відповідності до курсу НБУ станом на 10 лютого 2017 року.

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 ОСОБА_1 , в якій просила визнати попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 - «3», укладений 24 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нікчемним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 01 липня 2024 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання попереднього договору купівлі-продажу нікчемним та застосування наслідків його недійсності - залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 01 липня 2024 року скасовано, справу за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання попереднього договору купівлі-продажу нікчемним та застосування наслідків його недійсності направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь 
 ОСОБА_1 аванс у розмірі 30 780, 00 доларів США, що станом на день постановлення судового рішення згідно курсу НБУ складає 1 292 144,40 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, мотивовано тим, що попередній договір купівлі-продажу нерухомості має бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, оскільки попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Сторонами не доведено належними та допустимими доказами, що ними вживалися заходи для укладення основного договору купівлі - продажу однокімнатної квартири, а саме в матеріалах справи відсутні підтвердження про отримання як позивачем, так і відповідачем пропозиції укласти основний договір.

Договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому. Відсутність вини у неукладенні договору купівлі-продажу не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку повернути сплачений за попереднім договором аванс.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що укладений між сторонами правочин нікчемний, він не створює юридичних наслідків, а тому передані за таким правочином кошти не є авансом чи завдатком, попередній договір, укладений позивачем та відповідачем, не відповідає вимогам закону про його обов`язкове нотаріальне посвідчення, а тому в силу положень статей 203 та 215 ЦПК України є нікчемним, а грошові кошти не повернуті відповідачем позивачу є безпідставно набутими та мають бути повернуті позивачу.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач у рахунок попередньої оплати вартості нерухомого майна передав відповідачу грошову суму в розмірі 30 700 доларів США, факт отримання коштів відповідачем не заперечувався, а тому суд дійшов висновку, що відповідач має повернути отримані грошові кошти в розмірі - 30 780,00 дол. США, що станом на день постановлення судового рішення згідно курсу НБУ складає 1 292 144,40 грн.

Враховуючи недійсність попереднього договору суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання та процентів за користування чужими грошовими коштами задоволенню не підлягають.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Постановою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 грудня 2024 року змінено, викладено абзац другий його резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , грошові кошти у розмірі 30 780,00 дол. США, що станом на день постановлення судового рішення згідно курсу НБ України складає 1 292 144, 40 грн». В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 грудня 2024 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що попередній договір купівлі-продажу є нікчемним в силу закону. Оскільки укладення попереднього договору від 24 листопада 2014 року між сторонами було обумовлене наявністю у сторін намірів щодо укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, який згідно з частиною першою статті 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення попереднього договору вказує про його нікчемність відповідно до частини першої статті 220 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом спору є повернення авансу, внесеного на виконання умов попереднього договору від 24 листопада 2014 року.

Судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що укладений між сторонами правочин нікчемний, відповідно передані за таким правочином кошти не є авансом чи завдатком.

Змінюючи в частині рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції помилково зазначив у резолютивній частині про стягнення вказаної суми коштів як «авансу», оскільки в даному випадку відсутні правові підстави для застосування статті 570 ЦК України, а підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України.

Судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Спірні правовідносини не є договірними, тому заявлені позивачем вимоги повинні вирішуватися відповідно до статті 1212 ЦК України.

Судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що оскільки позивачка передала відповідачу грошову суму в еквіваленті 30 780,00 дол. США, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання ОСОБА_2 триває, офіційний курс гривні до долара США змінився, сума боргу еквівалентна 30 780,00 дол. США станом на час подання позову у лютому 2017 року складала 831 060,00 грн, проте станом на день ухвалення рішення районного суду про стягнення з відповідача не виконаного останнім вищевказаного грошового зобов`язання сума боргу еквівалентна 30 780,00 дол. США становила 1 292 144,40 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

03 листопада 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 264/4263/16-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а також не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2025 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу з Ірпінського міського суду Київської області.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2026 року клопотання   ОСОБА_2 про зупинення виконання оскаржуваних судових рішення до закінчення їх перегляду у касаційному порядку задоволено частково. 

Зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

06 січня 2026 року справа № 367/942/17 надійшла до Верховного Суду. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій вийшли за межі позовних вимог, оскільки зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що позивачка звертаючись до суду з позовом просила суд, з поміж іншого, стягнути з ОСОБА_2 аванс у розмірі 30 780,00 дол. США, що відповідає 831 060 грн у відповідності до курсу НБУ станом на 10 лютого 2017 року. Будь-яких заяв про збільшення позовних вимог, зміну предмета позову позивачка ОСОБА_1 не подавала. Однак зі змісту резолютивної частини оскаржуваного рішення вбачається, що суд визначив гривневий еквівалент до 1 292 144, 40 грн, при тому що вимог про збільшення позовних вимог не було.

Вважає, що судом першої інстанції порушено порядок дослідження доказів у справі, оскільки судове засідання, яке відбулося 25 грудня 2024 року в приміщенні Ірпінського міського суду Київської області має ознаки формального, оскільки суд в порушення вимог чинного цивільного-процесуального законодавства пропустив стадію дослідження доказів, що ймовірно привело до помилкових висновків.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про виклик свідків від 17 травня 2017 року та 19 вересня 2018 року.

Також судом апеляційної інстанції порушено порядок розгляду справи, оскільки судове засідання з розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 було призначено Київським апеляційним судом на 02 жовтня 2025 року о 15 год. 50 хв. Згідно з відкритими даними у м. Києві в цей період часу повітряна тривога оголошувалася кілька разів, а саме: із 13 год. 00 хв відбій - о 16 год. 13 хв. Не зважаючи на оголошення у місті Києві повітряної тривоги, суд апеляційної інстанції не просто продовжив розгляд справи, а здійснив розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 поза межами робочого часу, не задовольнивши при цьому ні клопотання представника позивача про відкладення судового засідання, ні оголошення у місті Києві повітряних тривог, ні розгляд справи у поза робочий час, що не може бути виправданим в межах цивільно-процесуального законодавства.

Крім того, суди вийшли за межі позовних вимог, оскільки зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що позивачка звертаючись до суду з позовом просила стягнути з ОСОБА_2 аванс у розмірі 30 780,00 дол. США, що відповідає 831 060 грн у відповідності до курсу НБУ станом на 10 лютого 2017 року. Будь-яких заяв про збільшення позовних вимог, зміну предмета позову позивачка ОСОБА_1 не подавала, але суд визначив гривневий еквівалент у розмірі 1 292 144, 40 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виснував, що вказаний договір є нікчемним та не має жодних юридичних наслідків. Разом з тим, при визначенні розміру грошових коштів, які були сплачені виходив з умов договору, які визнав нікчемним. Вважає, що суди діяли упереджено по відношенню до відповідача, надавши необґрунтовану перевагу бездоказовим твердження позивача, які викладені в позовній заяві.

Звертає увагу на те, що попередній договір, укладений позивачем та відповідачем, не відповідає вимогам закону про його обов`язкове нотаріальне посвідчення, а тому в силу положень статей 203 та 215 ЦПК України є нікчемним, а грошові кошти не повернуті відповідачем позивачу є безпідставно набутими та мають бути повернуті позивачу. Однак, звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 не обґрунтовує заявлений нею позовом вказаними обставинами та вважає, що грошові кошти остання передала на виконання умов договору, який на її думку відповідає вимогам чинного законодавства.

Вказує на те, що проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, то можна дійти висновку, що суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, фактично визнав, що позивач обрала неналежний спосіб захисту, але не дивлячись на це частково задовольняє позовні вимоги.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 24 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, відповідно до п. 1.1 якого, за цим договором Продавець зобов`язуються в майбутньому, в строк не пізніше кінця І кварталу 2015 року, укласти договір купівлі-продажу (Основний договір) нерухомого майна, а саме однокімнатної квартири (в подальшому - Об`єкт).

Квартира, що відчужується за даним договором, розташована в АДРЕСА_3 та має наступні характеристики: загальнаплоща - 41.7, житлова площа - 16.6, кількість кімнат - 1 (одна), поверх - 4-й (четвертий - мансарда). (пункт 1.2 Попереднього договору).

Квартира належить Продавцю на підставі права власності індексний номер від 12 серпня 2014 року № 25498220 та витягу з єдиного державного реєстру індексний номер від 12 серпня 2014 року № 25498333 (пункт 1.3 Попереднього договору).

Відповідно до п. 2.1. Попереднього договору, загальна вартість квартири на день укладання договору становить еквівалент суми - 37 530,00 (тридцять сім тисяч п`ятсот тридцять) дол. США. Вартість 1 кв. м загальної площі квартири становить еквівалент суми 900 (дев`ятсот) дол. США.

В підтвердження наміру придбати об`єкт та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (Основного договору), покупець передав, а продавець прийняв до підписання цього договору суму в еквіваленті 30 780,00 дол. США, що є 82 % від загальної вартості об`єкту (п. 2.2. попереднього договору).

Суму в еквіваленті 6 750,00 дол. США, що є 18 % від загальної вартості об`єкту покупець сплачує у день підписання договору купівлі-продажу (Основного договору) (п. 2.3. попереднього договору).

Продавець зобов`язується підготувати за свій рахунок та в строк до укладання основного договору документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири (п. 3.1.1).

У випадку розірвання договору з ініціативи продавця через невиконання покупцем своїх зобов`язань за договором, продавець повертає покупцеві всі отримані від нього кошти в термін 3 (три) місяці, стягнувши при цьому з покупця штрафні санкції у розмірі 20 % від суми отриманих коштів на момент розірвання договору, або продавець має право звернутися до суду з вимогою про примушення укласти основний договір, на умовах, визначених цим договором (п. 4.7.).

Всі суми згідно цього договору сплачуються в гривні відповідно до комерційного курсу продажу готівкового долара США на день розрахунку (п. 4.14).

Сторони не заперечували факт укладення в простій письмовій формі вищевказаного договору від 24 листопада 2014 року.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначила, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 (пункт 14)).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_5 просила стягнути з відповідача суму авансового платежу у розмірі 30 780, 00 дол. США. 

Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зроблено висновок, що попередній договір купівлі-продажу є нікчемним в силу закону.

Суди встановили, що предметом спору є повернення суми, внесеної на виконання умов попереднього договору від 24 листопада 2017 року. Оскільки укладений між сторонами правочин нікчемний, відповідно передані за таким правочином кошти не є авансом чи завдатком.

Встановивши нікчемність договору, суд апеляційної інстанції застосував право, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, та перекваліфікував самостійно. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.

За таких обставин, посилання ОСОБА_2 , що позивачем ОСОБА_1 було неправильно обрано спосіб захисту, та суди першої та апеляційної інстанцій вийшли за межі позовних вимог, не знайшли свого підтвердження.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тлумачення вказаної статті ЦК України свідчить про те, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (див. постанову Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17; постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19).

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (див.: пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що попередній договір купівлі-продажу є нікчемним в силу закону. Оскільки укладення попереднього договору від 24 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було обумовлене наявністю у сторін намірів щодо укладення в подальшому основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, який згідно з частиною першою статті 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення попереднього договору вказує про його нікчемність відповідно до частини першої статті 220 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 зроблено висновок про те, що правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Конструкція статті 1212 ЦК України як і загалом норм глави 83 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) та від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) викладено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (зобов`язання із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги. Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти як валюти зобов`язання є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16-ц)

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16-ц констатувала що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

Встановивши, що у спірних правовідносинах сторони погодили, що сума коштів, яка підлягає сплаті, визначається у гривні на дату проведення платежу за курсом долара США, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку, що належним виконанням зобов`язання з повернення відповідачем позивачці грошових коштів є сплата коштів у національній валюті у розмірі, еквівалентному 30 780,00 дол. США (які були фактично сплачені позивачкою на користь відповідача на підставі попереднього договору), у межах заявлених позовних вимог.

Верховний Суд вже зазначав, що у разі неясності умов договору тлумачення його умов повинно здійснюватися з урахуванням принципу «сontra proferentem», згідно з яким слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції пропустив стадію дослідження доказів, є безпідставними, оскільки з матеріалів справи відомо, що у судовому засіданні від 25 грудня 2024 року, суд дослідив зібрані у справі докази, що підтверджується протоколом судового засідання № 3836270 у пункті 17, час 15:20:59 зазначено «суд досліджує письмові докази у справі» (т. 2, а. с. 75-78).

Щодо доводів касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про виклик свідків від 17 травня 2017 року та 19 вересня 2018 року Верховний Суд зазначає, наступне. 

Клопотання про виклик свідків мотивовані тим, що свідки повинні підтвердити, що ОСОБА_2 не ухилявся від укладення основного договору, водночас, зважаючи на те, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що попередній договір від 24 листопада 2014 року є нікчемним, невирішення судом першої інстанції зазначеного клопотання не вплинуло на результат вирішення спору по суті. 

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 264/4263/16-ц, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Крім того, не можуть бути підставою для задоволення вимог касаційної скарги доводи про те, що судом апеляційної інстанції порушено порядок розгляду справи, а саме щодо неможливості участі відповідача під час касаційного перегляду справи, у звязку із повітряними тривогами, а також зміщенням часу розгляду справи після закінчення робочого дня.

Відповідно до вимог частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 366 ЦПК України про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням. 

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника Відповідно до вимог частини першої статті 58 ЦПК України. 

Відповідно до ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 2013279 від 02 жовтня 2020 року ОСОБА_2 , на підставі договору про надання правничої допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги №32/2023 від 27 грудня 2023 року, доручає представляти його інтереси в Київському апеляційному суді адвокату Гапека Т.В. (а. с. 171 т.2).

Отже, адвокат Гапека Т.В. є представником ОСОБА_2 відповідно до вимог статті 60 ЦПК України та наділена такими ж процесуальними правами як її довіритель, а матеріали справи не містять даних про припинення відносин щодо представництва. 

Згідно протоколу судового засідання Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року адвокат Гапека Т.В., починаючи із 18 години 55 хвилини була присутня в судовому засіданні при розгляді цієї справи, представляла інтереси ОСОБА_2 , на запитання суду про можливість розгляду справи за відсутності відповідача чи інших осіб заперечень не заявляла, клопотання про необхідність особистої участі свого довірителя у судовому засіданні також не заявляла.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення прав відповідача під час апеляційного перегляду справи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті судом апеляційної інстанції ухвалено судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Судом правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів. 

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 грудня 2024 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Зважаючи на те, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, то відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання постанови Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 грудня 2024 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року залишити без змін. 

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович