ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року
м. Київ

справа № 619/4538/18
провадження № 61-19342св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Дергачівська міська рада,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дергачівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мироненко Станіслав Станіславович, на постанову Харківського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року, ухвалену колегією у складі суддів: Бурлаки І. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 та Дергачівської міської ради про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить 1/12 
та 1/4 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 . Співвласником інших 2/3 часток вказаного будинку 
є ОСОБА_2 .
У листопаді 2015 року їй стало відомо, що на підставі рішення виконкому Дергачівської міської ради Харківської області від 14 квітня 1987 року № 145/21 самовільно побудована прибудова «А'-1» до вказаного будинку 
розміром 3,63 х 6,90 м оформлена на ім`я ОСОБА_3 , померлого в 1984 році. 
У подальшому рішенням виконкому Дергачівської міської ради Харківської області від 14 липня 1987 року № 186/12 зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок за вказаною адресою. 
Зазначала, що прибудова до будинку не була набута у власність ОСОБА_3 , тому не могла увійти до складу спадщини, яка відкрилась після нього та прийнята його спадкоємцем за заповітом ОСОБА_4 .
Державний нотаріус Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області 23 березня 2015 року видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_4 , згідно з яким до спадкового майна увійшла прибудова «А'-1».
У зв`язку з отриманням ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно померлого ОСОБА_4 , у тому числі на вказану прибудову, яка останньому не належала, порушено її право на цю прибудову, оскільки будівництво здійснювали вона та її мати ОСОБА_5 , а не ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
За таких обставин просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області від 14 квітня 1987 року № 145/21 в частині узаконення самовільно побудованої прибудови до будинку розміром 3,63 м х 6,90 м, розташованої у АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 , померлого в 1984 році; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 23 березня 
2015 року державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області за реєстровим номером 2-79, в частині включення до складу спадкового майна прибудови «А'-1» за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів судовий збір та 
витрати на професійну правничу допомогу адвоката, орієнтовний розмір яких складає 5 000 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10 березня 
2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області від 14 квітня 1987 року № 145/21 в частині узаконення самовільно побудованої прибудови до будинку розміром 3,63 х 6,90 м, розташованої у АДРЕСА_1 
на ім`я ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області за реєстровим номером 2-79, в частині включення до складу спадкового майна прибудови «А'-1» на АДРЕСА_1 .
Стягнено солідарно з ОСОБА_2 та Дергачівської міської ради на користь 
ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у ОСОБА_3 не набув право власності на прибудову «А'-1», тому ОСОБА_4 це майно не успадкував. Отже, свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області за номером 2-79, в частині включення до складу спадкового майна прибудови «А'-1» за вказаною адресою є недійсним.
Постановою Харківського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 березня 
2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 114,40 грн.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_3 був законним власником 1/4 частки будинку 
АДРЕСА_1 , однак не зареєстрував прибудову до нього. Узаконено розпочату ним самовільну прибудову до житлового будинку та затверджено акт введення в експлуатацію вже після його смерті, тому вказане майно могло бути успадковане у передбаченому законом порядку спочатку ОСОБА_4 , а після нього - ОСОБА_2 . Крім того, позивач не довела порушення її прав оспорюваним рішенням виконавчого комітету та видачею відповідачу ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину, оскільки це не впливає на розмір її частки у житловому будинку з надвірними спорудами. Апеляційний суд вказав, що позивач обрала неефективний спосіб захисту права, який не призведе до виникнення у неї прав щодо спірної прибудови. Щодо наслідків спливу позовної давності апеляційний суд зазначив про неможливість їх застосування до необґрунтованих позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У грудні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мироненко С. С. звернувся до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року, рішення Дергачівського районного суду Харківської області 
від 10 березня 2020 року залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме застосовано норми права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 263/12154/16-ц, від 8 липня 2020 року у справі № 200/5153/15-ц, від 20 травня 2020 року 
у справі № 554/4404/13-ц, від 17 вересня 2020 року у справі № 715/372/19, 
від 27 травня 2020 року у справі № 140/3261/17, від 12 вересня 2018 року 
у справі № 183/2548/15, від 10 січня 2020 року у справі № 394/328/17, 
від 12 листопада 2020 року у справі № 564/361/19 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
Вказує, що у свідоцтві про право на спадщину від 23 березня 2015 року не зазначено підставу, на якій ОСОБА_4 належало право власності на прибудову «А'-1». Будівництво спірної прибудови здійснювала ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_5 . На даний час у прибудові «А'-1» обладнана кухня і ОСОБА_1 позбавлена можливості технічної можливості облаштувати кухню в належній їй кімнаті. Внаслідок протиправного включення вказаної прибудови до свідоцтва про право на спадщину від 23 березня 2015 року порушено житлові права заявника, тому помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про недоведення позивачем порушення її прав.
Зазначає, що ОСОБА_4 вчиняв дії щодо узаконення спірної прибудови не на своє ім`я, а на ім`я померлого в 1984 році ОСОБА_3 . Рішенням виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області № 145/21 від 14 квітня 1987 року, яке оспорює позивач, узаконено спірну самовільно побудовану прибудову до будинку на ім`я ОСОБА_3 , тобто апеляційним судом не враховано неможливість набуття особою будь-яких майнових прав після її смерті.
Посилається на дотримання позовної давності у зв`язку з тим, що вона дізналася про порушення свого права в кінці листопада 2015 року, а з позовом звернулася до суду 8 листопада 2018 року, тобто в межах строку.
Позиція інших учасників 
У квітні 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на вказану касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін. Відповідач посилається на те, що апеляційний суд повно та всебічно встановив фактичні обставин справи і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові. Доводи відповідача повністю відображають позицію суду апеляційної інстанції.
У травні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мироненко С. С. звернувся до суду касаційної інстанції з відповіддю на відзив, в якому підтримав вимоги касаційної скарги та просив її задовольнити. Зазначає, що позивач ОСОБА_1 вже зверталася з позовом з метою визнання права власності на спірну прибудову, проте у задоволенні позову в цій частині їй відмовлено у зв`язку з тим, що власником прибудови є ОСОБА_2 (справа № 619/3986/17). Тому позивач звернулася до суду із даним позовом (справа № 619/4538/18), оскільки вважає такий спосіб захисту належним та допустим.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі і витребувано з Дергачівського районного суду Харківської області матеріали цивільної справи № 619/4538/18.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Дергачівською державною нотаріальною конторою 29 березня 
1961 року за № 1003, кн. 15, № 3315.
Рішенням народного суду Дергачівського району Харківської області від 30 травня 1979 року визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частку будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .
Таким чином, власником 1/2 частки вказаного будинку залишився ОСОБА_4 , тоді як ОСОБА_3 та його колишній дружині ОСОБА_5 належало по 1/4 його частці.
ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , шлюб між якими розірвано.
У 1980 році ОСОБА_3 збудував прибудову «А'-1» розміром 3,63 х 6,90 м до зазначеного будинку.
Рішенням народного суду Дергачівського району Харківської області від 2 грудня 1980 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визначено порядок користування будинком, надвірними будівлями та земельною ділянкою.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Після ОСОБА_3 1/12 частку будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 успадкувала його дочка ОСОБА_1 , про що їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом 
від 19 червня 1986 року, зареєстроване в реєстрі за № 3076.
Брат померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_4 набув у власність у порядку спадкування за заповітом 1/6 частку жилого будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 19 липня 1986 року 
за реєстровим № 3074. До складу спадкового майна прибудова «А'-1» розміром 
3,63 х 6,90 м не увійшла.
Рішенням виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської 
області від 14 квітня 1987 року № 145/21, яке оспорюється позивачем, узаконено самовільно побудовану прибудову «А'-1» до житлового будинку 
розміром 3,63 х 6,90 м на ім`я ОСОБА_3 , померлого у 1984 році, 
на АДРЕСА_1 . 
У липні 1987 року комісією встановлено, що будівництво за адресою: АДРЕСА_1 , розпочато в травні 1980 року і закінчено в жовтні 1980 року.
Самовільну побудову прибудови до будинку розміром 3,63 х 6,90 м, яка на момент обстеження виконана на 80%, за життя розпочав ОСОБА_3 .
Рішенням виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської 
області № 186/12 від 14 липня 1987 року затверджено акт приймання в експлуатацію житлового будинку на АДРЕСА_1  житловою площею 12,2 кв.м, корисною 
площею 26,8 кв.м, на ім`я ОСОБА_3 та оформлено на нього право особистої власності на це майно.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла колишня дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_5 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер брат ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .
23 березня 2015 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий номер 2-79, після ОСОБА_4 . 
Спадщина складається з 2/3 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , 1/6 з яких належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 3074 від 19 липня 1986 року; 
1/2 частка - на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку 
на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно, посвідченого 29 березня 1961 року, реєстровий № 1003. У свідоцтві зазначено, що до складу спадщини входить, зокрема, прибудова «А'-1».
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 
2018 року в справі № 619/3986/17 визнано за ОСОБА_1 право власності 
на 1/4 частку зазначеного будинку у порядку спадкування за законом після матері ОСОБА_5 .
Отже, на даний час ОСОБА_1 належить 1/12 частка жилого будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 
1986 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3076, та 1/4 частка зазначеного житлового будинку на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2018 року в справі № 619/3986/17.
Тобто загалом 1/3 частка спірного будинку належить ОСОБА_1 , а відповідачу ОСОБА_2 - 2/3 часток цього будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 березня 2015 року.
З технічного паспорту на житловий будинок 
АДРЕСА_1 видно, що до складу домоволодіння за вказаною адресою входить спірна прибудова «А'-1» розміром 3,63 х 6,9 м. 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права та додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Звертаючись з вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що будівництво 
прибудови «А'-1» розміром 3,63 х 6,90 м до житлового будинку на АДРЕСА_1 здійснювали вона та її мати ОСОБА_5 .
У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_3 був співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , збудованого на земельній ділянці, наданій у безстрокове користування для забудови, однак не зареєстрував побудовану ним у 1980 році прибудову «А'-1» до будинку у встановленому законом порядку.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 
2019 року у справі № 619/3986/17 встановлено, що мати  ОСОБА_1 -   ОСОБА_5 не була власником прибудови літ. «А'-1».
Вказане судове рішення, згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень не було оскаржено сторонами у справі № 619/3986/17 в апеляційному порядку. 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України). 
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що вказані обставини є преюдиційними для розгляду спору у цій справі.
Доказів будівництва позивачем прибудови «А'-1» розміром 3,63 х 6,90 м до житлового будинку на АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
У постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду вказала на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 
(провадження № 61-20968сво21)).
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведення позивачем обставин порушення її права оспорюваним рішенням виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області від 14 квітня 1987 року № 145/21.
Щодо безпідставного включення спірної прибудови до спадкової маси ОСОБА_4 колегія суддів зазначає таке.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частинами першою та третьою статті 1296 ЦК України, частиною першою 
статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).
Правовий аналіз статті 1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.
При цьому оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 29 січня 
2024 року у справі № 357/2144/22 (провадження № 61-12853св23).
Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилалась на порушення її права, яке полягає в тому, що спірна прибудова до будинку не була узаконена за життя ОСОБА_3 , отже не могла увійти до складу спадщини, що відкрилась після його смерті, прийнята його спадкоємцем за заповітом ОСОБА_4 та в подальшому після смерті останнього успадкована ОСОБА_2 .
А тому вважала, що рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області від 14 квітня 1987 року № 145/21 в частині узаконення самовільно побудованої прибудови до вказаного будинку розміром 3,63 х 6,90 м 
на ім`я ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є незаконним та, відповідно, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23 березня 2015 року, реєстровий № 2-79,видано протиправно.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не довела порушення її прав внаслідок видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину, оскільки це не впливає на розмір її частки у житловому будинку, яка визначена рішенням суду, що набрало законної сили.
Оскільки права та законні інтереси ОСОБА_1 щодо спірної прибудови літ. «А'-1» до вказаного житлового будинку не порушені, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав шляхом визнання незаконним рішення виконавчого комітету про узаконення самочинної прибудови та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 є неефективним і не призведе до виникнення у неї прав щодо спірної прибудови, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Верховний Суд вважає необхідним зауважити, що за результатами розгляду справи апеляційний суд фактично відмовив у задоволенні позову з двох самостійних підстав, тоді як, дійшовши висновку про відсутність порушеного права, суд мав відмовити у задоволенні позову саме з цих підстав. Зважаючи на те, що відсутні визначені процесуальним законом підстави для обов`язкового скасування оскаржуваного судового рішення та зазначене не призвело до неправильного вирішення спору по суті, суд касаційної інстанції, діючи у межах доводів касаційної скарги, не вбачає підстав для зміни мотивів чи скасування в частині оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.
Подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду 
від 29 квітня 2022 року в справі № 372/949/19 (провадження № 61-15173 св 21).
Доводи касаційної скарги про те, що позивач звернулася до суду в межах позовної давності, колегія суддів відхиляє, оскільки апеляційним судом не було застосовано наслідки спливу такого строку, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.
Крім того, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявників про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 263/12154/16-ц, від 8 липня 2020 року в справі № 200/5153/15-ц, від 20 травня 2020 року 
у справі № 554/4404/13-ц, від 17 вересня 2020 року у справі № 715/372/19, 
від 27 травня 2020 року у справі № 140/3261/17, від 12 вересня 2018 року 
у справі № 183/2548/15, від 10 січня 2020 року у справі № 394/328/17, 
від 12 листопада 2020 року у справі № 564/361/19.
Колегія суддів відхиляє зазначені доводи касаційної скарги, оскільки:
- у справі № 263/12154/16-ц, за наслідком касаційного перегляду якої Верховний Суд ухвалив постанову від 30 вересня 2020 року, суди відмовили позивачу у визнанні права власності на 1/2 частку будинку в порядку спадкування за законом після смерті батьків у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок;
- постанова Верховного Суду від 8 липня 2020 року в справі № 200/5153/15-ц, на яку посилається заявник, містить висновок про відмову у задоволенні позову щодо визнання права власності в порядку спадкування у зв`язку з неналежним складом відповідачів у справі;
- постанови Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 554/4404/13-ц, 
від 17 вересня 2020 року у справі № 715/372/19, від 27 травня 2020 року 
у справі № 140/3261/17, від 12 вересня 2018 року у справі № 183/2548/15, 
від 10 січня 2020 року у справі № 394/328/17, від 12 листопада 2020 року 
у справі № 564/361/19 не містять висновку щодо недоведеності позивачем порушеного права на спадкове майно за обставин, викладених у справі, яка переглядається.
Отже доводи заявника щодо неврахування апеляційним судом вказаних правових висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Наведені у касаційній скарзі аргументи фактично зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлених обставин справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мироненко Станіслав Станіславович, залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 	С. О. Карпенко В. В. Сердюк І. М. Фаловська