ОКРЕМА ДУМКА

05 лютого 2026 року 
м. Київ
Судді Загороднюка А.Г.
щодо рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 лютого 2026 року у справі № 160/9826/23 (провадження П/990/14992/24) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
Історія справи
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення змісту позовних вимог, просив: 
- визнати протиправними та скасувати накази Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 92 о/с від 27.01.2022 та № 109к від 24.01.2022;
- поновити підполковника поліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу кримінальної поліції Павлоградського РВП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з 28.01.2022;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 28.01.2022 і до моменту фактичного поновлення на роботі.
У своєму позові позивач висловлює незгоду із звільненням з посади у порядку дисциплінарного провадження. За доводами позивача, висновок службового розслідування, на підставі якого позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, містить лише ті порушення, які інкримінувалися позивачу у кримінальному провадженні, проте не містить обґрунтованих відомостей про наявність у діях позивача складу дисциплінарного проступку. Зауважує, що дисциплінарна відповідальність є самостійним видом юридичної відповідальності, яка передбачає необхідність встановлення саме складу дисциплінарного проступку в діях працівника поліції, незалежно від того яку кримінально-правову кваліфікацію ті самі дії працівника поліції отримали в рамках кримінального провадження. Оскільки за результатами службового розслідування відповідачем не встановлено складу дисциплінарного проступку в діях позивача, що є визначальною ознакою при притягненні поліцейського до дисциплінарної відповідальності, позивач вважає, що наявні підстави для визнання протиправними та скасування спірних наказів. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.08.2023, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29.11.2023, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Суди першої та апеляційної інстанцій погодилися з висновками відповідача про вчинення позивачем дисциплінарного проступку, що виразилося у недотриманні принципів діяльності поліції та вчинення дій не сумісних з вимогами, що пред`являються до професійно-етичних якостей поліцейського. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги 
Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, справу направили на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень позивач указує пункти 1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України скаржник зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій:
- пункту 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" та статті 12 Закону України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 03.04.2019 у справі № 816/1218/16, від 17.11.2022 у справі № 480/9492/20, від 21.07.2022 у справі № 160/11795/20, від 09.02.2022 у справі № 160/12290/20;
- пунктів 1, 2 частини першої статті 18 Закону України "Про Національну поліцію", статті 18 Закону України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 26.02.2020 у справі № 805/1851/17-а, від 28.02.2020 у справі № 818/1274/17. 
У цьому аспекті позивач наголошує, що судами попередніх інстанцій не надавалася оцінка наявності або відсутності в діях ОСОБА_1 складу саме дисциплінарного проступку та обґрунтованість підстав для застосування до нього накладеного дисциплінарного стягнення. Підкреслює, що всі доводи відповідача, у тому числі висновок службового розслідування, ґрунтуються виключно на матеріалах досудового розслідування у рамках кримінального провадження та не містять інших відомостей про події, що інкримінуються позивачу як дисциплінарний проступок. 
Також позивач стверджує про неналежне дослідження судами попередніх інстанцій доказів, наданих сторонами. 
Короткий зміст Постанови КАС ВС 
Постановою КАС ВС від 05.02.2026 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.08.2023 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29.11.2023 у справі № 160/9826/23 скасовано.
Справу № 160/9826/23 направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції - Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Ухвалюючи постанову у цій справі Суд, серед іншого виходив з наступного.
Види дисциплінарних стягнень, які можуть застосовуватися до поліцейських, визначені у статті 13 Дисциплінарного статуту. Підставою для застосування цих стягнень є вчинення дисциплінарних проступків (дій, що порушують службову дисципліну), а саме невиконання чи неналежне виконання службової дисципліни. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі.
Адміністративний суд, у силу вимог статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.
Правова оцінка судами правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна полягати насамперед в тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно у діях особи є ознаки дисциплінарного проступку та установлені законом підстави для застосування до неї дисциплінарного стягнення.
В аспекті спірних правовідносин Суд зазначив, що вирішення питання про правомірність притягнення працівника органів поліції до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясовувати склад саме дисциплінарного проступку в його діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію, ці ж самі дії особа отримала в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи, або іншого виду юридичної відповідальності.
Суди попередніх інстанцій погодилися з висновками відповідача, що позивачем вчинено проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього, як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків. При цьому, суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили, чи такі висновки ґрунтуються лише на матеріалах кримінального провадження чи вони є достатніми правовими підставами для притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейського; не з`ясували, чи наявні в матеріалах службового розслідування будь-які інші докази, що були отримані під час службового розслідування та надавали б підстави для висновку про наявність у діях позивача складу дисциплінарного проступку у вигляді порушення службової дисципліни. Констатуючи вчинення позивачем дисциплінарного проступку, суди не встановили, які саме дії позивача кваліфіковано відповідачем як такі, що вчинені проти інтересів служби, що підривають довіру до нього як до носія влади. 
Ураховуючи викладене, Суд констатував, що висновки судів попередніх інстанцій щодо правомірності спірних рішень є передчасними і такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, оскаржувані судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності й обґрунтованості, встановлених статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, за висновком Суду, доводи касаційної скарги, які були підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі на підставі пунктів 1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, знайшли своє підтвердження під час перегляду судом касаційної інстанції оскаржуваних судових рішень.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
На мою думку, встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини справи на підставі зібраних доказів цілком підтверджують факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку.
Так, наказом від 23.11.2021 № 2437 «Про організацію проведення службового розслідування» призначено службове розслідування за фактом порушення службової дисципліни, що призвело до відкриття кримінального провадження №62021000000000380 та затримання в порядку ст. 208 КПК України винної особи.
24.01.2022 затверджено висновок Про результати службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни окремими поліцейськими ГУНП, що призвело до відкриття кримінального провадження № 62021000000000380, проведення 23.11.2021 року, санкціонованих обшуків у службових приміщеннях Павлоградського РВП, Синельниківського РУП та ВП № 1 Дніпровського РУП ГУНП, а також затримання винних осіб в порядку ст. 208 КПКП України.
Службове розслідування здійснено комісією.
Під час службового розслідування серед іншого витребувані матеріали досудового розслідування. 
Так, відповідно до висновку службового розслідування, затвердженого начальником ГУНП в Дніпропетровській області 24.01.2022, досудовим розслідуванням встановлено, що на початку жовтня 2020 року утворено стійке ієрархічне об`єднання - злочинну організацію, з метою протиправного особистого збагачення та спільного проведення діяльності на території міста Павлоград та Павлоградського району Дніпропетровської області шляхом вчинення організованою групою систематичного незаконного виготовлення, придбання, зберігання та перевезення з метою збуту, а також незаконного збуту особливо небезпечних наркотичних засобів та психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів в особливо великому розмірі та інших злочинів проти здоров`я населення. До складу злочинної організації увійшли, зокрема, позивач.
Входячи до складу злочинної організації, позивач добровільно приймав участь у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів.
За наслідками проведеного службового розслідування (яке не обмежувалося лише матеріалами досудового розслідування) відповідач зробив висновки про порушення позивачем службової дисципліни, а саме: за порушення службової дисципліни, недотримання вимог пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію», п.6, 7 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Присяги працівника поліції, п. 1, 2, 7 ч. 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року № 1179, що виразилось у недотриманні принципів діяльності поліції та вчинені дій не сумісних з вимогами, що пред`являються до професійно-етичних якостей поліцейського, що призвело до приниження авторитету органів Національної поліції, та вирішено застосувати до позивача дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.
Цілком погоджуюся із тим, що кримінальне провадження за законом не є дисциплінарним провадженням, це, попри певну схожість, сутнісно різні, відмінні процедури. На стадії службового розслідування дисциплінарна комісія встановлює і кваліфікує наявності в діях поліцейського ознак складу дисциплінарного проступку, який має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена.
У цьому випадку, вина позивача у вчиненні дисциплінарного проступку встановлена висновком службового розслідування, яка не ототожнюється з наявністю в діях позивача кримінального проступку.
Вважаю помилковими доводи позивача про те, що вчинений ним дисциплінарний проступок фактично відображає зміст обвинувачення, який за кримінальним та кримінально-процесуальним законом сторона обвинувачення має доводити в суді у межах кримінального процесу, а не на засіданні комісії, оскільки рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності хоч і прийнято з урахуванням відомостей, наявних у матеріалах кримінального провадження, але ґрунтується на самостійних правових підставах, у тому числі висновку про результати службової перевірки.
Судами не встановлено обставин, які б вказували, що докази, покладені в основу оскаржуваного рішення, отримані комісією незаконно і не можуть бути враховані нею під час прийняття спірного рішення.
Необхідно зазначити, що рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності хоча і прийнято на підставі відомостей, наявних у матеріалах кримінального провадження, однак ґрунтується на самостійних правових підставах. Встановлені комісією в ході дисциплінарного провадження факти і з`ясовані обставини мають значення тільки для прийняття рішень у дисциплінарному провадженні та жодним чином не свідчать про доведеність вини особи у вчиненні кримінальних правопорушень.
Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 березня 2020 року у справі № 9901/740/18.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися в контексті правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 06 жовтня 1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 07 жовтня 1987 року у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Отже, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
За наведених обставин, на мою думку, у задоволенні касаційної скарги слід було відмовити, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.08.2023 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29.11.2023 у справі № 160/9826/23 залишити без змін.

Суддя А.Г. Загороднюк