ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 756/7364/24 
провадження № 61-8096св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від03 червня 2025 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання особи безвісно відсутньою, заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Заяву обґрунтував тим, що він є батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З лютого 2022 року він нічого не знає про місце знаходження сина, який останнім часом проживав із матір`ю ОСОБА_2 . Телефонні номери не відповідають, близьким та родичам нічого не відомо. З урахуванням викладеного, заявник просив суд визнати ОСОБА_3 безвісно відсутнім.

Короткий зміст судових рішень 

Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 липня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 липня 2024 року скасовано, провадження у справі закрито.
Постановою Верховного Суду від 16 квітня 2025 року (провадження № 17580св24) постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року скасовано, справу № 756/7364/24 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 липня 2024 року залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що судами першої та апеляційної інстанцій з`ясовані відомості про дійсне перебування особи, щодо якої порушене питання про визнання її безвісті відсутньою. Відтак, вважав правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання його сина ОСОБА_4 безвісно відсутнім. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують і по своїй суті зводяться до незгоди з встановленими обставинами справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У червні 2025 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року у справі № 496/2083/19, від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 225/882/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 756/17293/17, від 06 травня 2020 року у справі № 760/3112/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Крім того, посилається на порушення судами норм процесуального права, в частині дослідження доказів у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зокрема, заявник не згодний з висновком апеляційного суду про те, що судом встановлено дійсне місце перебування особи, щодо якої ставиться питання про визнання її безвісно відсутньою, який ґрунтується лише на свідченнях матері.

Вважає, що оскільки син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться з матір`ю за кордоном, у такому випадку належними доказами перебування сина у безпечному місці можуть бути відомості компетентних державних органів іноземної держави.

У серпні 2025 року ОСОБА_2 подала до суду відзив, у якому просила залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року у цивільній справі № 756/7364/24 про визнання особи безвісно відсутньою без змін.

У серпні 2025 року ОСОБА_1 подав до суду додаткові пояснення по суті заяви та касаційної скарги, в яких наголошує, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на домислах та припущеннях та не може залишатись нескасованим. Крім того, викладає клопотання про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду або Великої Палати Верховного Суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 27 червня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано заявнику строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Оболонського районного суду міста Києва матеріали справи № 756/7364/24. 

У вересні 2025 року матеріали справи № 756/7364/24 надійшли до Верховного Суду. 

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2026 року справу № 756/7364/24 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що  18 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 255.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у вказаному шлюбі народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 3149.

Згідно зі свідоцтвом про народження ОСОБА_1 записаний батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як встановлено з відповіді Оболонського УП ГУ НП у м. Києві за зверненням ОСОБА_1 від 13 червня 2024 року про встановлення місцезнаходження колишньої дружини ОСОБА_2 та малолітнього сина ОСОБА_3 , що зазначені особи перебувають за кордоном у безпечному місці.

ОСОБА_2 повідомила, що через систематичний психологічний тиск з боку ОСОБА_1 вона не бажає сповіщати місце свого перебування разом із сином.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Цивільне процесуальне законодавство передбачає можливість зміни в судовому порядку правового статусу фізичної особи шляхом визнання її безвісно відсутньою чи оголошення її померлою, що визначено пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України. Необхідність у зміні правового статусу фізичної особи виникає у зв`язку з тим, що невизначеність правового становища особи, яка тривалий час відсутня у місці свого постійного проживання, створює певні перешкоди щодо реалізації суб`єктивних прав фізичними та юридичними особами, які перебувають із нею в певних правовідносинах.

Згідно з положеннями статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. 

Законодавець пов`язує визнання особи безвісно відсутньою зі встановленням відповідного юридичного складу, тобто сукупністю взаємопов`язаних юридичних фактів, що становлять предмет доказування.

Такою сукупністю юридичних фактів, тобто юридичним складом, є:
1) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про дійсне перебування особи
і неможливість отримати такі відомості; 3) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або
з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;
4) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування).

При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 760/3112/16-ц, від 29 серпня 2019 року
у справі № 225/2576/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 225/882/17, від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17.

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутнім.

Судами установлено та підтверджено матеріалами справи, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю за межами України, ОСОБА_1 відомо про місце перебування колишньої дружини і сина, та останній підтримує з ними зв`язок у телефонному режимі через месенджери; у зв`язку з тим, що місцезнаходження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлено, працівниками Житомирського РУП ГУНП прийнято рішення про те, що звернення ОСОБА_1 не містять ознак кримінального правопорушення ОСОБА_2 проживає на цей час за межами України.

Повно та всебічно дослідивши докази у їх сукупності з підстав, передбачених вказаними нормами права, встановивши, що стосовно малолітнього ОСОБА_3 наявні відомості щодо місця його перебування, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутнім.

Так, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження
№ 14-446цс18).

Водночас доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржених судових рішень не врахували правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 07 травня 2018 року у справі
№ 225/1297/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 225/882/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 756/17293/17, від 06 травня 2020 року у справі № 760/3112/16-ц, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

У наведених заявником постановах викладений загальний висновок, який зводиться до того, що безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Реалізація положень частини четвертої статті 263 ЦПК України щодо застосування висновків Верховного Суду, викладених у спірних правовідносинах, полягає у тому, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду лише у справах, у яких відносини є подібними.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)).

Загальний підхід, який підлягає використанню через методологію застосування класичного прецеденту (релевантності), вимагає застосування практики Верховного Суду через схожість фактів або юридичних висновків, і «ідеальна релевантність» може бути побудована саме на цих підставах.

Проаналізувавши наведені в касаційній скарзі постанови Верховного Суду на предмет їх подібності, колегія суддів робить висновок про відсутність підстав вважати, що судами не враховано висновків щодо застосування норми права
у подібних правовідносинах, оскільки у вказаних справах на підставі їх доказової бази встановлені інші фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги про те, що фотографічні знімки особи, щодо якої подано заяву про визнання її безвісно відсутньою, є неналежними доказами та не містять інформації про предмет доказування, є безпідставними та висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Крім того, зазначені доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами та обґрунтовано спростовані. Разом із тим Верховний Суд є судом права, а не судом фактів, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції загалом дійшов правильного висновку та погодився з судом першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви про визнання особи безвісно відсутньою, аргументи касаційної скарги, в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не спростовують висновків апеляційного суду, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги та залишення постанови апеляційного суду без змін. 

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду або Великої Палати Верховного Суду

Підстави та порядок передачі справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду або Великої Палати Верховного Суду визначені статтями 403, 404 ЦПК України.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Клопотання ОСОБА_1 не містить належного обґрунтування підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду або Великої Палати Верховного Суду, а тому колегія суддів відмовляє у задоволенні вказаного клопотання.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду або Великої Палати Верховного Суду. 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Г. В. Коломієць    	
	Р. А. Лідовець    	
	Ю. В. Черняк