ОКРЕМА ДУМКА
12 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 168/1206/24
провадження № 51-3620км25
судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 щодо касаційних скарг прокурорів ОСОБА_2 та 
ОСОБА_3 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 червня 2025 року в кримінальному провадженні № 12024030570000361за обвинуваченням  ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
12 лютого 2026 року колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ухвалила постанову, якою ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 червня 2025 року щодо ОСОБА_4 скасовано та направлено кримінальне провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Таке рішення обґрунтовано тим, що апеляційний суд у своїй ухвалі не зазначив, яким чином дані про особу обвинуваченого та встановлені у цьому кримінальному провадженні обставини істотно знижують ступінь тяжкості та суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_4 злочину, і всупереч вимогам ст. 69 КК України, ст. 419 КПК України висновків у цій частині належним чином не вмотивував. 

Не можу погодитись із зазначеною позицією, в зв`язку із чим викладаю окрему думку, яка ґрунтується на таких положеннях.
1. Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
2. Згідно із ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
3. Обґрунтованість засудження та правильність кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 286-1 КК України у касаційній скарзі не заперечуються. Під час судового розгляду справи ОСОБА_4 визнав свою винуватість повністю, що дозволило суду першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
4. Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. 
5. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що беруться до уваги при призначенні покарання.
6. Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
7. При цьому, з огляду на приписи ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім прямо передбачених у цій статті випадків, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. 
8. Відповідно до ст. 58 КК України, покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк. Із суми грошового забезпечення засудженого до службового обмеження провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків. Під час відбування цього покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.
9. У касаційних скаргах сторони обвинувачення фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
10. Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
11. Так, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції щодо виду й міри визначеного ОСОБА_4 покарання, апеляційний суд врахував, що він вчинив злочин, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, проте вчинених з необережності щодо наслідків, якими у цьому випадку є загибель людини. Водночас обґрунтовано зазначив, що при призначенні покарання суд має виходити не лише із тяжкості злочину та його наслідків, а з усіх обставин кримінального провадження у сукупності.
12. Як убачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності притягується вперше, вчинив злочин у молодому віці (на момент ДТП йому було 24 роки), має постійне місце проживання і стійкі соціальні зв`язки, виріс у багатодітній родині, за місцем проживання і колишнього навчання характеризується виключно позитивно, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, повністю визнав свою винуватість, щиро розкаявся і активно сприяв розкриттю злочину, що обґрунтовано було визнано судом обставинами, які пом`якшують ОСОБА_4 покарання. Обставин, які би його обтяжували, не встановлено. Після затримання у зв`язку із вчиненням злочину і обрання запобіжного заходу два місяці перебував під вартою, після звільнення нових адміністративних та кримінальних правопорушень не вчинив.
13. Ще під час досудового розслідування ОСОБА_4 відшкодував потерпілій завдані внаслідок вчиненого ним злочину збитки, неодноразово перед нею вибачався, щиро шкодуючи про вчинене, цивільний позов у справі потерпілою не подавався. Протягом судового провадження в судах попередніх інстанцій остання послідовно обстоювала позицію щодо призначення ОСОБА_4 покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі. З відповідною заявою вона також звернулася до суду касаційної інстанції. І хоча позиція потерпілої не є визначальною для суду при призначенні покарання, вона має враховуватись судом у сукупності з іншими обставинами справи. 
14. З 04 січня 2023 року ОСОБА_4 проходить службу в Збройних силах України, є учасником бойових дій, нагороджений відзнакою командира НОМЕР_1 окремої бригади територіальної оборони України, відзнакою командира оперативно-тактичного угруповання «Лиман», почесною відзнакою «За оборону міста Бахмута», має контузію та потребує подальшого лікування.
15. Висновки органу з питань пробації стосовно ОСОБА_4 свідчать про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, ризик повторного вчинення ним злочину середній, ближче до низького. І хоча вони, як і думка потерпілих щодо виду й розміру покарання, не мають для суду обов`язкового характеру, однак мають враховуватися судом поруч з іншими обставинами кримінального провадження під час вирішення питання про покарання. 
16. Ретельно проаналізувавши у сукупності всі обставини, які повинні бути враховані судом при призначенні покарання, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушеннята дають підстави для призначення засудженому більш м`якого покарання, ніж передбачено кримінальним законом за вчинений ним злочин, обґрунтовано застосувавши при обранні йому виду й міри покарання положення статей 69, 58 КК України.Тому варто погодитись, що, з огляду на конкретні обставини цього кримінального провадження, у даному випадку було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин. 
17. Таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни оскарженого судового рішення у цьому кримінальному провадженні, не виявлено. 
Урахувавши наведене, вважаю, що ухвала Волинського апеляційного суду від 11 червня 2025 року щодо ОСОБА_4 мала бути залишена без зміни, а касаційні скарги прокурорів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без задоволення.

Суддя ОСОБА_1