ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2026 року
м. Київ
справа № 607/11393/20
провадження № 51-4306 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
виправданого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
представника потерпілих ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_9 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 12018210010002901 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст ухвалених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2024 року ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку із недоведеністю, що кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 289 КК, вчинені ним.
Як вказано у вироку, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 01 жовтня 2018 року приблизно о 18:00 спільно з невстановленими досудовим розслідуванням особами, перебуваючи неподалік аптеки, розташованої на просп. С. Бандери, 96 у м. Тернополі, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, використовуючи заздалегідь приготовані технічні пристрої, за допомогою невстановлених осіб проник до салону належного ПП «Оберіг» автомобіля марки «Toyota Land Cruiser 200», д.н.з. НОМЕР_1 , який перебував у користуванні ОСОБА_10 , та який був припаркований на краю проїжджої частини напроти будинку № 96, після чого запустив двигун вказаного транспортного засобу та поїхав з місця вчинення кримінального правопорушення, спричинивши ПП «Оберіг» майнову шкоду на суму 1 521 490 грн, а також потерпілому ОСОБА_10 на загальну суму 75 337,5 грн.
Крім того, ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 02 жовтня 2018 року приблизно о 11:30 спільно з невстановленими досудовим розслідуванням особами, перебуваючи на території стоянки транспортних засобів ТРЦ «Подоляни», що на вул. Текстильній, 28ч у м. Тернополі, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, використовуючи заздалегідь приготовані технічні пристрої, за допомогою невстановлених осіб проник до салону належного ТзОВ «Теркурій-2» автомобіля марки «Mercedes GLE 350 D», д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 1 940 187 грн, який перебував у користуванні ОСОБА_11 , та який був припаркований на території стоянки, після чого неодноразово намагався запустити двигун вказаного транспортного засобу та розпочати рух, однак під час чергової спроби з причин, що не залежали від його волі, не зміг довести свої злочинні дії до кінця, оскільки був виявлений працівниками ТРЦ «Подоляни», після чого разом із невстановленими досудовим розслідуванням особами втік з місця події.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року апеляційні скарги прокурора ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 залишено без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2024 року - без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо недоведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому дій містять істотні суперечності, які не були усунуті під час апеляційного розгляду.
Зокрема, вказує про суперечливість висновків суду про те, потерпілий ОСОБА_10 не міг бачити ОСОБА_6 в приміщенні магазину «Хмельничанка», а під час його впізнання не назвав конкретних його ознак. Апеляційний суд, спростовуючи показання потерпілого про те, що він бачив, як ОСОБА_6 сідав до його автомобіля, посилається на відповідний відеозапис, який попередньо був визнаний недопустимим доказом.
Зазначає, що не залучення до впізнання ОСОБА_6 обумовлено його переховуванням від слідства з 14 січня 2019 року по 16 квітня 2020 року, що не свідчить про порушення вимог ст. 228 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Більше того, під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_10 чітко вказав на ОСОБА_6 , як на особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, що також залишено поза увагою апеляційного суду.
Крім того, переконаний, що визнаючи протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, а також протоколи добровільної видачі відеозаписів із камери спостереження недопустимими доказами, суди залишили поза увагою висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3 кс 22). 
Не погоджується з висновком суду про те, що протокол огляду місця події від 01 жовтня 2018 року, під час якого вилучено сліди папілярних візерунків пальців рук, які відповідно до висновку дактилоскопічної експертизи належать ОСОБА_6 , висновки експерта, відповідно до яких не виключено походження слідів пальців рук на недопалку від ОСОБА_6 , а також висновок автотоварознавчої експертизи беззаперечно не доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому дій.
Також вважає неправильним висновок суду про недопустимість доказів, вилучених під час огляду місця події від 02 жовтня 2018 року з автомобіля «Mercedes GLE 350 D», д.н.з. НОМЕР_2 , а саме вісім слідів папілярних візерунків пальців рук, змиви потожирової речовини з керма.
Зауважує, що паперові конверти були скріплені підписами слідчого, понятих та спеціаліста, експерт підтвердив цілісність конверту під час проведення досліджень, а відсутність посилань на вилучені докази у протоколі огляду місця події не дає підстав для визначення такого доказу недопустимим. Зазначає, що під час проведення судової дактилоскопічної експертизи від 19 травня 2020 року досліджувалося не вісім, а десять слідів візерунків папілярних узорів, два з яких належить ОСОБА_6 , оскільки на стрічках № 2 та № 8 було по два сліди, що зумовлює таку розбіжність у їх кількості.
Також безпідставним вважає висновок суду про те, що огляд місця події від 02 жовтня 2018 року проведено неуповноваженою особою, оскільки слідчому ОСОБА_12 було надано відповідне доручення на проведення досудового розслідування.
Переконаний, що апеляційний суд, перевіряючи законність виправдувального вироку, в ухвалі не навів достатніх мотивів прийнятого рішення та не надав належної оцінки сукупності наданих стороною обвинувачення доказів у їх взаємозв`язку.
У письмових запереченнях захисник ОСОБА_7 , посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги прокурора, просить відмовити у її задоволенні.
Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , а також представник потерпілих ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу прокурора  ОСОБА_9 , просили її задовольнити, а ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Виправданий ОСОБА_6 та в його інтересах захисник ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора, просили оскаржуване судове рішення залишити без зміни.
Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
У касаційній скарзі прокурор вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у кримінальному провадженні, які підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому дій, та безпідставно визнав їх недопустимими.
Стверджує, що апеляційний суд не усунув допущених місцевих судом порушень процесуального закону, свого рішення належним чином не мотивував, що призвело до залишення без зміни незаконного виправдувального вироку суду.
Обґрунтовуючи такі вимоги, прокурор оспорює висновки місцевого суду, з якими погодився і суд апеляційної інстанції, стосовно недопустимості як доказів протоколів добровільної видачі від 01 жовтня 2018 року, протоколу впізнання за фотознімками від 17 жовтня 2018 року. 
Прокурор вважає, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, а також протоколи добровільної видачі відеозаписів із камери спостереження, хоча отриманні слідчим, який не входив до групи слідчих, уповноважених на проведення досудового розслідування, проте зазначене не порушує конвенційні права учасників кримінального провадження, а тому не впливає на допустимість зазначених доказів.
Стосовно наведених доводів сторони обвинувачення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, вказуючи про недопустимість як доказів протоколів добровільної видачі, відеозаписів з камер спостереження та протоколу впізнання за фотознімками, суд констатував про те, що зазначені докази отримані слідчим ОСОБА_13 , який на той час не був включений до групи слідчих, уповноважених на проведення досудового розслідування.
Перевіряючи вирок в апеляційному порядку, під час якого прокурор наголошував на безпідставності висновків місцевого суду в цій частині, апеляційний суд зазначив про необґрунтованість таких доводів.
Проте, дійшовши такого висновку з посиланням на рішення об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, у яких розглядалися питання щодо процесуальних наслідків здійснення досудового розслідування слідчими, які не були включені до відповідних груп слідчих, уповноважених на здійснення досудового розслідування, поза увагою як суду першої, так і суду апеляційної інстанції залишилася висновки, викладені у мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3 кс 22).
Такого аналізу з обґрунтуванням відповідних висновків, мотивувальна частина оскаржуваної ухвали апеляційного суду не містить, що свідчить про формальний підхід до оцінки відповідного доводу сторони обвинувачення.
Більше того, відповідно до вироку суду, спростовуючи показання потерпілого про те, що він бачив, як ОСОБА_6 сідав до його автомобіля, місцевий суд, обґрунтовуючи свої висновки щодо виправдування останнього, посилається на відповідні відеозаписи з камер спостереження, які попередньо визнав недопустимими доказами.
У свою чергу суд апеляційної інстанції, відкидаючи як безпідставні доводи прокурора про доведеність винуватості ОСОБА_6 , погодився із зазначеними висновками суду першої інстанції.
Проте за вимогами кримінального процесуального закону (ч. 2 ст. 86 КПК) недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення, натомість у рішенні апеляційного суду не наведено мотивів щодо незастосування вказаних приписів.
З підстав зазначених вище колегія суддів вважає такими, що суперечать положенням процесуального законодавства й висновки судів попередніх інстанцій, відповідно до яких судами на підставі оцінки відеозаписів поставлено під сумнів спроможність потерпілого ОСОБА_10 впізнати ОСОБА_6 як особу, яка викрала його автомобіль, як про це потерпілим зазначено у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17 жовтня 2018 року.
Тобто, відкидаючи як доказ винуватості протокол впізнання за фотознімками, суди посилаються лише на дослідженні відеозаписи із камер спостереження, при цьому безпідставно не беручи до уваги наявного опису ознак особи, визначеного ст. 228 КПК, яку упізнав потерпілий.
Що ж стосується недотримання вимог ст. 228 КПК, як вказано судами у рішеннях, через незалучення слідчим ОСОБА_6 до проведення впізнання потерпілим ОСОБА_10 , то такі висновки судів суперечать усталеній практиці Верховного Суду.
Мотивуючи свої висновки місцевий суд посилався на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 серпня 2021 року (справа № 761/6970/14-к, провадження № 51-5694 км 20). У вказаній постанові йшлося про те, що протокол впізнання за фотознімками був визнаний недопустимим доказом у тому числі й через те, що в протоколі не було зазначено про реальну неможливість провести слідчу дію без участі особи, яку впізнають.
Проте місцевим судом, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, не враховано, що у правозастосовній практиці Верховного Суду висловлено й інші підходи, за якими колегії суддів виходять із того, що жодних імперативних вимог стосовно пред'явлення для впізнання виключно безпосередньо самої особи, а не її фотознімків законодавством не передбачено, так само як і обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками (зокрема, у постановах від 06 лютого 2020 року (справа № 442/6175/18, провадження № 51-5164 км 19), від 10 листопада 2022 року (справа № 226/471/20, провадження № 51-4458 км 21), від 10 лютого 2022 року (справа № 523/8553/16-к, провадження № 51-4224 км 21), від 02 травня 2023 року (справа № 750/5546/21, провадження № 51-3908 км 22), від 18 травня 2023 року (справа № 335/1807/15-к, провадження № 51-3621 км 22), від 02 лютого 2022 року (справа № 754/2710/20, провадження № 51-3404 км 21), від 19 серпня 2022 року (справа № 203/14/20, провадження № 51-1025 км 22), від 17 жовтня 2022 року (справа № 127/13109/19, провадження № 51-2112 км 21), від 30 листопада 2022 року (справа № 149/1259/17, провадження № 51-2626 км 22).
Колегія суддів виходить із того, що положення ч. 6 ст. 228 КПКдозволяють, за необхідності, провести впізнання за фотознімками з додержанням вимог, зазначених у частинах 1, 2 вказаної статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість подальшого пред'явлення особи для впізнання.
Водночас жодних імперативних вимог щодо пред'явлення для впізнання виключно безпосередньо самої особи, а не її фотознімків законодавством не передбачено, так само як і обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками.
Така позиція Суду узгоджується з висновком щодо застосування норм права, викладеної у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 вересня 2023 року (справа № 208/2160/18, провадження № 51-1868 кмо 22).
Крім того, ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд у мотивувальній його частині дійшов висновку про визнання недопустимими доказами потожирових слідів та сліди пальців рук, які вилучалися з автомобіля «Mercedes GLE 350 D», д.н.з. НОМЕР_2 , під час огляду місця події від 02 жовтня 2018 року, через те, що у протоколі не зазначено, що саме та яким чином було вилучено, та яким чином упаковано, чим порушено вимоги ст. 237 КПК.
У наслідок чого, з огляду на доктрину «плодів отруйного дерева», місцевий суд визнав недопустимими доказами висновок судової дактилоскопічної експертизи № 3/1-415/20 від 19 травня 2020 року, та висновок судово-медичної експертизи № 210 від 29 травня 2020 року.
Оспорюючи наведені висновки, прокурор у скарзі зауважує, що паперові конверти з вилученими на місці події потожировими слідами та слідами пальців рук були скріплені підписами слідчого, понятих та спеціаліста, експерт підтвердив цілісність конверту під час проведення досліджень, а відсутність посилань у протоколі огляду місця події на відповідні сліди та їх упакування не дає підстав для визначення таких доказів недопустимими.
До того ж, прокурор зазначає, що під час проведення судової дактилоскопічної експертизи досліджувалося не вісім, а десять слідів візерунків папілярних узорів, два з яких належить ОСОБА_6 , оскільки на стрічках № 2 та № 8 було по два сліди, що зумовлює таку розбіжність у їх кількості.
Як вбачається зі змісту протоколу огляду місця події від 02 жовтня 2018 року, який проведений слідчим ОСОБА_12 , за участю потерпілої ОСОБА_14 , понятих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , спеціаліста ОСОБА_17 , під час огляду автомобіля «Mercedes GLE 350 D», д.н.з. НОМЕР_2 , виявлені та вилучені сліди потожирової речовини з поверхні керма, а також сліди папілярних візерунків пальців рук, зокрема, 1-2 із зовнішньої сторони поверхні водійський дверей, 3-4 із торця водійський дверей (внутрішня сторона), 5 із торця передніх пасажирських дверей, 6-7 із декоративної частини панелі приладів поблизу коробки передач, 8 із поверхні перемикача світла (дальній/ближній) неподалік від керма, мікрооб`єкти з поверхні водійського сидіння, фрагменти ґрунтового покриву з килимка біля водійського сидіння.
Зазначені у протоколі сліди поміщенні до паперового конверту, скріплено печаткою з написом «ДЛЯ ПАКЕТІВ № 9», який доданий до протоколу огляду місця події після ілюстраційної таблиці.
Відповідно до висновку судової дактилоскопічної експертизи № 3/1-415/20 від 19 травня 2020 року на дослідження експерту разом з постановою слідчого, надано сліди папілярних узорів, вилучених 02 жовтня 2018 року за допомогою липких стрічок «скотч» та перенесені на дактилоскопічні карти (додаток до протоколу огляду місця події) на ім`я ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_6 . 
У описовій частині висновку експертом зазначено, що вказані об`єкти упаковані до сейф-пакету INZ1096936 з пояснювальним записом, цілісність конверта, на момент його розкриття, порушена не була. При відкритті сейф-пакету у ньому виявлені паперовий конверт білого кольору, клапани якого заклеєні, а верхній клапан скріплений аркушем паперу з відбитком печатки «ДЛЯ ПАПЕРІВ № 24» на лицевій стороні конверта наявні друкований та рукописний тексти та підписи слідчого, спеціаліста, понятих, цілісність конверта не порушено. При відкритті конверту в ньому виявлено білий аркуш А4 з наклеєними 8 відрізками клейкої стрічки з відкопійованими слідами папілярних узорів поряд з якими міститься рукописний текст з описом вмісту та підписи.
Поряд з цим, окрім наявного детального опису спец-пакету, паперового конверта, їх вмісту, експертом до свого висновку долучено фотографії лицевих та зворотних сторін спец-пакету та конверту, що зафіксовані на додатку № 1.
Таким чином, визнаючи надані стороною обвинувачення докази недопустимими, суд першої інстанції не взяв до уваги, що паперовий конверт, до якого поміщено вилучені сліди потожирової речовини з дактилокартами зі слідами папілярних візерунків пальців рук, знаходився у сейф-пакеті, що був відповідним чином опечатаний, перед відкриттям для проведення дослідження сфотографований експертом, і, згідно описової частини висновку, не мав слідів пошкоджень або відкриття, на самому конверті містилися підписи, які співпадають з підписами тих осіб, які зазначені у протоколі огляду місця події від 02 жовтня 2018 року, як учасники відповідної слідчої дії.
Такими, що не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження є висновки суду про різну кількість слідів, що були предметом дослідження експерта, порівняно з тими, які вилучені під час огляду місця події, оскільки відповідно до описової частини висновку дактилоскопічної експертизи на дослідження було надано 8 дактилокарт, дві з яких, а саме № 2 та № 8, мали по два відповідних сліди папілярних візерунків пальців рук.
Про вказані обставини, які наразі є предметом касаційної перевірки, прокурор вказував і під час апеляційного оскарження вироку суду, проте суд апеляційної інстанції не приділив достатньої уваги зазначеним доводам прокурора.
Як визначено ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Так, ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку, та має бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд апеляційної інстанції має перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам, а зміст ухвали суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.
Недотримання наведених положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Отже, не навівши належного обґрунтування своїх висновків з посиланням на конкретні норми закону, якими він керувався, як того вимагають положення ч. 2 ст. 419 КПК, апеляційний суд в ухвалі не зазначив докладних підстав, з яких апеляційну скаргу сторони обвинувачення визнав необґрунтованою.
Як визначено п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Положеннями ч. 2 ст. 438 КПК передбачено, що при вирішенні питання про наявність зазначених у частині 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про те, що порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження, є такими, що істотно вплинули на обґрунтованість та вмотивованість прийнятого рішення, передчасність висновків про правильність застосування місцевим судом положень кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність, а тому є підставою для скасування ухвали апеляційного суду.
Крім того, у касаційній скарзі прокурор не погоджується з висновком суду про те, що протокол огляду місця події від 01 жовтня 2018 року, під час якого вилучено сліди папілярних візерунків пальців рук, які відповідно до висновку дактилоскопічної експертизи належать ОСОБА_6 , висновки експерта, відповідно до яких не виключено походження слідів пальців рук на недопалку від ОСОБА_6 , а також висновок автотоварознавчої експертизи беззаперечно не доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому дій.
Враховуючи те, що ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а зазначені доводи прокурором викладені у його апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає підстав для надання відповіді на такі доводи, оскільки вони, враховуючи наведене у змісті цієї постанови, мають бути предметом перевірки під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Поряд з цим колегія суддів відхиляє доводи прокурора щодо безпідставності висновку суду в частині проведення огляду місця події від 02 жовтня 2018 року неуповноваженою особою, оскільки судами попередніх інстанцій, як вбачається зі змісту оскаржуваних рішень, такого висновку зроблено не було.
Таким чином касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції суд повинен врахувати наведене вище, використовуючи усі процесуальні можливості, керуючись вимогами кримінального процесуального закону, ретельно перевірити доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення та, з дотриманням вимог ст. 404 КПК, надати на них вмотивовану та вичерпну відповідь, а за наслідками апеляційного розгляду - постановити законне й обґрунтоване судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.
Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3