ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 495/4997/21
провадження № 61-2890св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач - керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області, Білгород-Дністровської районної державної адміністрації,
відповідач -  ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області, Білгород-Дністровської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності та знесення самочинного будівництва

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Питомця Артема Валерійовича на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 червня 2022 року у складі судді Анісімової Н. Д. та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2025 року у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Лозко Ю. П., Карташова О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області (далі - Маяківська сільська рада), Білгород-Дністровської районної державної адміністрації (далі - Білгород-Дністровська РДА) звернувся з позовом, у якому просив:
скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» (далі - державний реєстратор) Макарчук Н. В. від 24 травня 2017 року № 35351341 за яким, ОСОБА_1 набув право власності на дачний будинок загальною площею 44,1 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5120887400:01:005:0001 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1257349951208, номер запису про право власності 20584272);
припинити право власності ОСОБА_1 на вказаний дачний будинок;
зобов`язати ОСОБА_1 знести об`єкт самочинного будівництва, а саме дачний будинок загальною площею 44,1 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5120887400:01:005:0001.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що за результатами вивчення питання наявності законних підстав для представництва інтересів держави в суді у сфері охорони навколишнього природнього середовища встановлено порушення норм ЗК України, ВК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» під час набуття ОСОБА_1 права власності на дачний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 

Указаний дачний будинок розташований на земельній ділянці водного фонду, площею 2,1580 га, яка розташована на території Білгород-Дністровського району Одеської області, зокрема на 47 км траси Одеса - Ізмаїл Одеської області, кадастровий номер 5120887400:01:005:0001. 

Ця земельна ділянка перебуває у користуванні Біляївської районної організації Українського товариства мисливців та рибалок (далі - Біляївська РО УТМР) на підставі договору оренди, укладеного 20 вересня 2004 року з Білгород-Дністровською РДА строком на 49 років, для розміщення єгерського пункту «Хатки», який зареєстрований в Одеській регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20 вересня 2004 року за № 259, а також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно з рішенням державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області (далі - державний реєстратор) Алексєєнко В. А. від 20 серпня 2014 року № 15262973 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204657851208, номер запису про інше речове право 6735414).

Щодо частини цієї земельної ділянки, площею 0,0198 га, під вказаним об`єктом будівництва, між Біляївською РО УТМР і  ОСОБА_1 23 червня 2016 року було укладено договір суборенди земельної ділянки, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення від 01 липня 2016 року № 30264254 (номер запису про інше речове право 15190138).

Прокурор зазначав, що спірний дачний будинок розміщений у межах заповідного урочища «Дністровські плавні», що є територією та об`єктом природно-заповідного фонду України та екологічною мережею України, він знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Дністер, щодо якої встановлений особливий правовий режим використання.

ОСОБА_1 , набуваючи та реалізуючи своє право власності на самочинно збудований дачний будинок, порушив режим використання території природно-заповідного фонду - заповідного урочища «Дністровські плавні» та особливий режим використання земельної ділянки, що перебуває у межах прибережної захисної смуги річки Дністер. При цьому землі заповідного урочища «Дністровські плавні» належать до земель природоохоронного значення та входять до складу природно-заповідного фонду Одеської області та України. У межі заповідного урочища включені відповідні русла річок Дністер і Турунчук.

Питання меж заповідного урочища «Дністровські плавні» і перебування в його межах, зокрема, будівель та споруд Біляївської РО УТМР, досліджувалося у 2010-2012 роках органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями при розробленні проекта зміни меж цього заповідного урочища на території Білгород-Дністровського району Одеської області.

На підставі подання Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Одеській області від 04 грудня 2012 року № 1165/05 та від 31 січня 2013 року № 47/02-05 рішенням Одеської обласної ради від 14 лютого 2013 року № 738-VI скасовано статус об`єкта заповідного фонду місцевого значення щодо частини заповідного урочища «Дністровські плавні» на території Білгород-Дністровського району Одеської області, площею 158,3649 га, яка зазнала техногенного впливу і не може використовуватися за своїм цільовим призначенням, та оголошено природну територію земель водного фонду (Дністровський лиман), площею 158,3649 га, об`єктом природно-заповідного фонду місцевого значення, із включенням її до складу заповідного урочища «Дністровські плавні» в межах, визначених проектом змін меж заповідного урочища «Дністровські плавні» на території Білгород-Дністровського району Одеської області, розробленим Державною екологічною академією післядипломної освіти та управління.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2014 року у справі № 815/3807/13-а задоволено позов прокурора в інтересах держави в особі Нижньодністровського національного природного парку до Одеської обласної ради та скасовано вказане рішення органу місцевого самоврядування.

Тому зазначена територія залишилася у складі заповідного урочища «Дністровські плавні», у тому числі в частині території земельної ділянки, яка перебувала у користуванні Біляївської РО УТМР. 

Прокурор зазначав, що на час звернення до суду з позовом межі заповідного урочища «Дністровські плавні» не встановлені в натурі. Проте, враховуючи частину четверту статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та відповідну судову практику Верховного Суду, прокурор уважав, що для визначення меж вказаного об`єкта природно-заповідного фонду необхідно керуватися проектом створення заповідного урочища «Дністровські плавні», у тому числі первинними документи, які стали підставою для створення заповідного урочища, на які прокурор посилався у позові (проект створення державного заповідника, відповідні листи, висновки та виписки, акт вибору земельної ділянки для розміщення заповідника).

При цьому на час підготовки наукового обґрунтування та інших первинних документів для створення території та об`єкта природно-заповідного фонду «Дністровські плавні» діяв Закон Української РСР від 29 червня 1960 року «Про охорону природи Української РСР» (зі змінами), який передбачав іншу класифікацію територій та об`єктів природно-заповідного фонду, режими їх використання.

25 липня 1992 року набрав чинності Закон України «Про природно-заповідний фонд України», який визначив такий вид території та об`єкта природно-заповідного фонду, як заповідне урочище.

Рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 01 жовтня 1993 року № 496-ХХІ створено заповідне урочище «Дністровські плавні». Вказане рішення прийнято на підставі наукового обґрунтування та первинних документів для створення державного заповідника, що узгоджується з інформацією, яка викладена у листі голови громадської організації «Фонд захисту і відродження дикої природи імені професора І. І. Пузанова «Природна спадщина» від 19 березня 2021 року - виконавця проекту організації державного заповідника «Дністровські плавні». Тому, на думку прокурора, первинними обліковими документами щодо створення заповідного урочища «Дністровські плавні» є проект організації державного заповідника «Дністровські плавні» та відповідні матеріали погоджень.

Прокурор уважав, що спірний дачний будинок розташований в межах прибережної захисної смуги річки Дністер, а в прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється будівництво будь-яких споруд. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачено нормами ЗК України (стаття 60) та ВК України (стаття 88). Відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

У технічному паспорті на спірний дачний будинок від 26 квітня 2017 року, який став підставою для реєстрації права власності на будинок за  ОСОБА_1 , зазначено, що будинок збудовано у 1991 році. Проте це не відповідає дійсності, оскільки дачний будинок є капітальною будівлею із залізобетонним металевим фундаментом, про що зазначено в технічному паспорті, а в інших документах станом на 1991 рік на орендованій Біляївською РО УТМР земельній ділянці такого дачного будинку немає.

При цьому технічний паспорт, на підставі якого зареєстроване право власності ОСОБА_1 на дачний будинок, не підтверджує право власності на зареєстрований об`єкт нерухомості - він є документом, що підтверджує проведення технічної інвентаризації об`єкта і не може бути самостійною підставою виникнення права власності.

Більше того,  ОСОБА_1 не міг бути законним власником (користувачем) земельної ділянки за вказаною адресою до 1992 року, оскільки територія земельної ділянки вперше була передана у користування Біляївській РО УТМР згідно з договором оренди від 20 вересня 2004 року.

Разом із цим  ОСОБА_1 здійснив будівництво дачного будинку з порушенням цільового призначення земельної ділянки, оскільки відповідно до пунктів 13-15 договору оренди земельної ділянки, укладеного 20 вересня 2004 року між Білгород-Дністровською РДА та Біляївською РО УТМР, земельна ділянка передається в оренду для розміщення єгерського пункту «Хатки», цільове призначення земельної ділянки - землі водного фонду, умови збереження стану об`єкта оренди - забороняється самовільна забудова земельної ділянки.

Прокурор посилався на те, що, виходячи з норм статей 16, 30 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», будівництво та набуття права власності на дачний будинок суперечить режиму використання території природно-заповідного фонду - заповідного урочища «Дністровські плавні». Заборона будівництва дачних будинків на землях прибережних захисних смуг установлена нормами ЗК України та ВК України. 

Прокурор з урахуванням наведеного вважав, що у спірних правовідносинах наявні правові підстави для скасування відповідного рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на дачний будинок за ОСОБА_1 .

Водночас, оскільки земельна ділянка, на якій  ОСОБА_1 побудував дачний будинок, має спеціальний правовий статус, позаяк належить до територій природно-заповідного фонду, перебуває у межах прибережної захисної смуги річки Дністер й на ній не може здійснюватися будівництво будь-яких споруд, слід припинити право власності ОСОБА_1 на спірний дачний будинок та зобов`язати його знести вказаний об`єкт самочинного будівництва.

Крім того, прокурор уважав, що здійснення будівництва дачного будинку на відповідній земельній ділянці є триваючим правопорушенням, тому у спірних правовідносинах ефективним способом судового захисту порушених прав є звернення до суду з негаторним позовом, на який не поширюється позовна давність. 

З урахуванням наведеного, прокурор просив суд позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 29 червня 2022 року позов задовольнив частково. Скасував рішення державного реєстратора Макарчук Н. В. від 24 травня 2017 року № 35351341, згідно з яким за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на дачний будинок загальною площею 44,1 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5120887400:01:005:0001 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1257349951208, номер запису про право власності 20584272). В іншій частині вимог позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що державна реєстрація дачного будинку за ОСОБА_1 , проведена на підставі рішення державним реєстратором Макарчук Н. В., відбулася всупереч статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Водночас суд дійшов висновку, що скасування державної реєстрації права власності на дачну будівлю у випадку порушень процедури реєстрації не є підставою припинення права власності на майно відповідача. Крім того, суд зазначив, що немає підстав вважати дачний будинок самочинною будівлею, оскільки він побудований на підставі відповідного дозволу - розпорядження Білгород-Дністровської РДА від 27 грудня 2006 року.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Одеський апеляційний суд постановою від 23 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнив частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 червня 2022 року змінив, виклав мотивувальну частину в іншій редакції. В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що технічний паспорт, на підставі якого зареєстровано право власності ОСОБА_1 на дачний будинок, не підтверджує право власності на зареєстрований об`єкт нерухомості, він лише є документом, що підтверджує проведення технічної інвентаризації об`єкта і не може бути самостійною підставою виникнення права власності.

Оскільки територія земельної ділянки вперше була передана у користування Біляївській РО УТМР згідно з договором оренди від 20 вересня 2004 році, і відповідно до акта приймання-передачі була передана одна будівля, право власності на яку в подальшому отримала Біляївська РО УТМР, будь-яких інших капітальних будівель на 21 лютого 1991 року не існувало, тому ОСОБА_1 не міг бути законним власником (користувачем) земельної ділянки за вказаною адресою до 1992 року. Водночас у матеріалах справи немає доказів, зокрема висновків експертиз, які свідчили б про капітальність спірного дачного будинку.

Змінюючи мотиви відмови в задоволенні вимог позову, апеляційний суд зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Південний інститут грунтів і грунтоведення» (далі - ТОВ «Південний інститут грунтів і грунтоведення») в листі від 28 січня 2021 року зазначило, що земельна ділянка площею 2,1518 га з кадастровим номером 5120887400:01:005:0001 відповідно до матеріалів проекту формування території Національного природного парку «Нижньодністровський», розробленого Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», та проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж Ніжньодністровського національного природного парку не входить до території Національного природного парку «Нижньодністровський», що відображено на викопіюванні зі схеми меж Ніжньодністровського національного природного парку.

В листі від 10 лютого 2021 року ТОВ «Південний інститут грунтів і грунтоведення» зазначило, що згідно з матеріалами формування об`єктів природно-заповідного фонду заповідне урочище «Дністровські плавні» не в повному обсязі входить до складу території Ніжньодністровського національного природного парку.

Враховуючи вказані обставини, апеляційний суд взяв до уваги відповідні доводи прокурора, однак зазначив, що вказані обставини не спростовують висновків про відсутність в матеріалах справи та недоведення позивачем у процесі розгляду справи обставин, що земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок відповідача, розташований в межах заповідного урочища чи національного природного парку.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У квітні 2025 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Питомець А. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 червня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2025 року й ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Підставою касаційного оскарження вказував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/6-ц та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, а також те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме - щодо державної реєстрації права власності, яка проведена у відповідності до пункту 42 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що прокурор не довів порушень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на дачний будинок. Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач не пропустив позовної давності. 

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

02 червня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 01 жовтня 1993 року№ 496-ХХІ затверджено перелік нововиявлених територій та об`єктів природно-заповідного фонду області місцевого значення, до якого, зокрема, включено заповідне урочище «Дністровські плавні» площею 7620 га.

Відповідно до Положення про заповідне урочище «Дністровські плавні» воно створене з метою збереження біологічного різноманіття й унікальних плавневих екосистем гирлової області ріки Дністер, що має важливе наукове, природоохоронне, санітарно-екологічне, пізнавальне та естетичне значення.

Заповідне урочище «Дністровські плавні» було основою для створення в 1996-1997 роках Національного природного парку «Нижньодністровський». Землі заповідного урочища належать до земель природоохоронного призначення і входять до складу природно-заповідного фонду Одеської області та України.

На підставі розпорядження Білгород-Дністровської РДА від 03 листопада 2003 року № 1496 Біляївській РО УТМР надано земельну ділянку водного фонду, загальною площею 2,1580 га, в тому числі 0,7943 га забудованої землі, розташованої поза межами населеного пункту на території Білгород-Дністровського району Одеської області, у довгострокове користування на умовах оренди строком на 49 років під розміщення єгерського пункту «Хатки», на підставі чого між Білгород-Дністровською РДА і Біляївською РО УТМР 20 вересня 2004 року укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 49 років, що зареєстрований в Одеській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» від 20 вересня 2004 року за № 259.

Зазначений договір щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5120887400:01:005:0001 зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Алексєєнко В. А. від 20 серпня 2014 року № 15262973, реєстраційним номером майна 204657851208 та номер запису 6735414.

Відповідно до пункту 1 договору орендодавець надає, а орендар приймає у строкове користування земельну ділянку водного фонду, яка знаходиться на території Білгород-Дністровського району на 47 км траси Одеса - Ізмаїл, Одеської області.

В пункті 3.4 договору оренди зазначено, що на земельній ділянці немає об`єктів нерухомого майна, при цьому земельна ділянка передається в оренду разом з будівлями та спорудами.

Розпорядженням Білгород-Дністровської РДА від 27 грудня 2006 року № 1500/2006 «Про затвердження містобудівного обґрунтування розвитку існуючого єгерського пункту «Хатки» Біляївської РО УТМР» надано дозвіл на розміщення дерев`яних будівель некапітального типу.

У листі Інспекції ДАБІ в Одеській області від 13 листопада 2008 року № 01112-2836 зазначено, що розміщенні дерев`яні будівлі єгерського пункту «Хатки» Біляївської РО УТМР не належать до капітальних та не потребують дозволів на їх будівництво.

Згідно з указом Президента України від 13 листопада 2008 року № 1033/2008«Про створення Нижньодністровського національного природного парку» юридичний статус запроектованих територій заповідного урочища «Дністровські плавні» втрачено, оскільки зазначена територія включена до Національного природного парку «Нижньодністровський».

Відповідно до висновку відділу містобудування та архітектури Білгород-Дністровської РДА від 24 вересня 2009 року № 932 щодо проекту розвитку генерального плану єгерського пункту «Хатки» Біляївської РО УТМР, узгоджено проект розміщення 50 дерев`яних будинків, 16 елінгів для зберігання плавзасобів.

У листі Державної санітарно-епідеміологічної служби Одеської області Міністерства охорони здоров`я України від 18 серпня 2006 року № 3-1/2849 зазначено про розгляд проекту облаштування земельної ділянки під розміщення єгерського пункту «Хатки» на території Білгород-Дністровського району на 47 км траси Одеса - Ізмаїл. Пункт «Хатки» існує ще з 1967 року, і на ньому вже були розташовані 36 дерев`яних некапітальних будівель, були отримані позитивні висновки і дозволи Одеського обласного управління по водному господарству, Одеського обласного управління екології та природних ресурсів від 16 серпня 2006 року № 3682/03-06-12.

Згідно з актом перевірки дотримання суб`єктами господарювання вимог законодавства Державної інспекції сільського господарства в Одеській області від 23 червня 2015 року Біляївська РО УТМР здійснює земельне користування відповідно до договору оренди та норм законодавства України.

У листі Інспекції ДАБІ в Одеській області від 24 липня 2009 року № 05/1-3095 на ім`я Старшого радника юстиції Білгород-Дністровської прокуратури В. Г. Жигуна зазначено, що на підставі висновку, розробленого НПЦ «Екострой», споруди єгерського пункту «Хатки» призначені для сезонного (тимчасового) використання і відповідають вимогам СЕС та МЧС.

Відповідно до наявних у матеріалах справи наукових обґрунтувань можливості змін меж заповідного урочища «Дністровські плавні», складених Одеським національним університетом імені І. І. Мечникова, від 28 жовтня 2010 року та від 12 серпня 2014 року, в заповідному урочищі розташована акваторія річки Дністер (6 км) і прилегла територія, включаючи полотно автомобільної дороги Одеса - Рені з відповідною смугою відчуження на ділянці від 43 до 51 км. Уся ця територія єтехногенною зоною, на якій розміщена ділянка колишнього осетрового господарства з будівлями і спорудами (близько 40 га), житлова зона села Удобне-2 (АДРЕСА_2) , митна та прикордонна служба з будівлями і спорудами, будівлі єгерського пункту мисливського господарства Біляївської районної організації Одеської обласної організації УТМР (27 домівок), приватна територія (близько 4 га), та траси зв`язку й дві смуги ЛЕП. По суті, перетворена господарською діяльністю територія, що існує вже тривалий час, у межах якої неможливо забезпечити дотримання норм статей 16 і 30 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», згідно з якими на території заповідного урочища забороняється будь-яка діяльність, що порушує природні процеси, які відбуваються у природних комплексах, включених до їх складу.

Те, що території площею 158,3649 га, які зазнали техногенного впливу, не можуть використовуватися як землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а тому повинні перебувати за межами заповідного урочища «Дністровські плавні», підтверджується поданнями Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Одеській області від 04 грудня 2012 року № 1165/05 та від 31 січня 2013 року № 47/02-05, експертним висновком від 22 листопада 2012 року № 20 щодо змін меж території заповідного урочища «Дністровські плавні», розробленим Державним підприємством «Науково-дослідний центр екологічного маркетингу і інжинірингу», науковим обґрунтуваннямможливості зміни меж заповідного урочища «Дністровські плавні» від 28 жовтня 2010 року, розробленим Одеським національним університетом ім. І. І. Мечникова, науковим обґрунтуванням на зміну меж заповідного урочища «Дністровські плавні» від 24 листопада 2012 року № 113.005/03, розробленим Державною екологічною академією післядипломної освіти та управління від 06 лютого 2013 року № 102 за клопотанням Білгород-Дністровської РДА від 05 листопада 2012 року № 3491/08-19/1/6735, актом обстеження території заповідного урочища «Дністровські плавні» на території Білгород-Дністровського району, затвердженим головою Білгород-Дністровської РДА, погодженням суміжного постійного користувача земельної ділянки - Державного підприємства «Одеське лісове господарство» від 10 січня 2013 року № 8, погодженням Міністерства екології та природних ресурсів України від 24 грудня 2012 року № 25099/09/10-12.

23 червня 2016 року між Біляївською РО УТМР і ОСОБА_1 укладено договір суборенди земельної ділянки площею 0,0198 га під спірним об`єктом нерухомості, який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора Єфремова А. В. від 01 липня 2016 року.

Адреса суборендованій ОСОБА_1 земельній ділянці була присвоєна рішенням Удобненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 24 вересня 2015 року № 46 і мала такий зміст: АДРЕСА_1 .

Згідно з листом відділу Держземагентства у Білгород-Дністровському районі від 01 липня 2015 року № 10-1510-0.13-1572/2-15 прибережна захисна смуга на території Удобненської сільської ради не встановлена.

Суд першої інстанції встановив, що на території Біляївської РО УТМР прокуратура, експерти або геодезисти не проводили обстеження дачного будинку загальною площею 44,1 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2017 року у справі № 815/7292/16 за позовом Біляївської РО УТМР до Одеської обласної державної адміністрації (далі - Одеська ОДА), Департаменту екології та природних ресурсів Одеської ОДА про визнання протиправними дій щодо затвердження Положення про заповідне урочище «Дністровські плавні», зобов`язання розробити та затвердити Положення про заповідне урочище «Дністровські плавні» з урахуванням норм природоохоронного законодавства України позов Біляївської РО УТМР до Одеської ОДА, Департаменту екології та природних ресурсів ОДА задоволено частково.

Визнано протиправними дії Державного управління охорони природного середовища Одеської області щодо затвердження Положення про заповідне урочище «Дністровські плавні». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У зазначеній адміністративній справі суд установив, що на балансі Біляївської РО УТМР перебувають будівлі, які розташовані на земельній ділянці на 47 км траси Одеса - Ізмаїл, у яких розміщується база єгерський пункт «Хатки».

Суд також встановив, що чинним на момент затвердження Положення про заповідне урочище «Дністровські плавні» природно-охоронним законодавством взагалі не було передбачено розроблення, та затвердження положення про заповідне урочище, що, відповідно, свідчить про безпідставність, та неправомірність затвердження вказаного Положення Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Одеській області. Таким чином, з урахуванням наведеного суд дійшов висновку щодо правомірності, та обґрунтованості позовної вимоги Біляївської РО УТМР про визнання протиправними дій Державного управління охорони природного середовища Одеської області щодо затвердження спірного Положення про заповідне урочище «Дністровські плавні».

Рішенням державного реєстратора Макарчук Н. В. від 24 травня 2017 року № 35351341 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на дачний будинок загальною площею 44,1 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5120887400:01:005:0001 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1257349951208, номер запису про право власності 20584272).

Вказаний будинок розміщений на земельній ділянці площею 2,1580 га поза межами населеного пункту на території Білгород-Дністровського району Одеської області на47 км траси Одеса - Ізмаїл, кадастровий номер 5120887400:01:005:0001, яка перебуває в користуванні Біляївської РО УТМР на підставі договору оренди земельної ділянки строком на 49 років, зареєстрованого в Одеській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» від 20 вересня 2004 року за № 259.

Щодо частини земельної ділянки площею 0,0198 га під дачним будинком загальною площею 44,1 кв. м, який належить ОСОБА_1 , між Біляївською РО УТМР і ОСОБА_1 укладено договір суборенди земельної ділянки, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно з рішенням державного реєстратора Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Єфремової А. В. від 01 липня 2016 року № 30264254.

Згідно із проектом землеустрою щодо організації і встановлення меж території Нижньодністровського національного природного парку, що виготовлений у 2021 році Товариством з обмеженою відповідальністю «Південний інститут грунтів і грунтоведення» на підставі розпорядження Одеської ОДА від 20 жовтня 2010 року № 998/А2010 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з організації та встановлення меж Нижньодністровського національного природного парку» на території Білгород-Дністровського, Біляївського, Овідіопольського районів, земельна ділянка з кадастровим номером 5120887400:01:005:0001 не входить до меж парку, про що свідчать геодезичний план і кадастрові плани вказаного проекту.

Вказане товариство є землевпорядною та геодезичною організацією, яка єдина мала повноваження встановлювати межі, розташування та складових земель Національного природного парку «Нижньодністровський».

Саме ця організація у відповіді Одеській обласній прокуратурі від 28 січня 2021 року зазначила, що земельна ділянка площею 2,1580 га з кадастровим номером 5120887400:01:005:0001 відповідно до матеріалів проекту формування території Національного природного парку «Нижньодністровський» не входить до території Національного природного парку «Нижньодністровський», території заповідного урочища «Дністровські плавні» повністю увійшли до складу зазначеного національного природного парку.

Згідно з технічною документацією з передання земельної ділянки в довгострокове користування на умовах оренди, строком на 49 років Біляївській РО УТМР під розміщення єгерського пункту «Хатки», виготовленою Одеським філіалом Українського державного інституту проектування садів та виноградників «УКРДІПРОСАД», земельна ділянка з кадастровим номером 5120887400:01:005:0001, загальною площею 2,1580 га, надана в оренду Біляївській РО УТМР, належитьдо категорії земель водного фонду.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що судові рішення оскаржені тільки в частині задоволених вимог позову, а тому переглядаються лише в цій частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення в оскаржуваній частині зазначеним вимогам закону відповідають не повною мірою. 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті, ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. 

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.

У частині другій статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 6.30 - 6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зроблено висновок, що «законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. У справі, що розглядається, підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог органів державної влади та місцевого самоврядування суди визнали факт набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна після закінчення його будівництва та, посилаючись на встановлений факт, вказали про неможливість знесення об`єкта нерухомості, на який зареєстровано право власності, у порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів. Проте, вказуючи про порушення гарантованого Конституцією права власності, суди разом з тим не врахували відомостей щодо документа державної реєстрації такого права в порушення умов надання в користування землі, на якій здійснено забудову, встановлених договором обмежень щодо її забудови та передбачених законодавством правил і порядку здійснення такої забудови не змінюють режиму такого об`єкта та не виключають застосування правових наслідків щодо такого будівництва».

У постанові від 02 червня 2021 року у справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21) Верховний Суд дійшов висновку, що належними відповідачами за вимогами про знесення самочинно збудованого майна, приведення приміщень у первісний стан шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження майном шляхом перебудови самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна мають бути власники спірного майна, а визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів і визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом.

У постанові від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19) Верховний Суд дійшов висновку, що, задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суди: не врахували, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) зробила висновок, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Про те, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва, є неефективними способами захисту, також указував Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19 (провадження № 61-204св22). 

Разом з тим суди всупереч нормам закону не звернули уваги на те, що ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки з метою усунення перешкод у користуванні нею, спричинених таким порушенням, є лише вимога про знесення самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України, і вирішення такої вимоги виключає застосування інших вимог.

Верховний Суд звертає увагу на те, що скасування рішення державного реєстратора не забезпечать усунення порушень прав власника спірної земельної ділянки, спричинених самочинним будівництвом.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі № 201/2471/20 (провадження № 61-5275св21), від 31 травня 2023 року у справі № 201/4483/20 (провадження № 61-12125св22), від 10 квітня 2024 року у справі № 522/14563/18 (провадження № 61-17817св23).

Отже, суди дійшли помилкового висновку про задоволення вимоги прокурора про скасування рішення державного реєстратора, оскільки це є неефективним способом захисту порушеного права та не призведе до відновлення прав позивача як власника земельної ділянки. 

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення в частині задоволення вимог про скасування рішення державного реєстратора підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. 

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Питомця Артема Валерійовича задовольнити частково. 

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 червня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2025 року в частині задоволення вимог позову про скасування рішення державного реєстратора скасувати.

У задоволенні позову керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області, Білгород-Дністровської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора відмовити. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	А. Ю. Зайцев  	
	Є. В. Коротенко  В. М. Коротун 	
	М. Ю. Тітов