ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 280/726/20
адміністративні провадження № К/990/34330/24, № К/990/34342/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги Міністерства юстиції України, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року (суддя: Стрельнікова Н.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2024 року (судді: Чабаненко С.В., Білак С.В., Юрко І.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області (далі - третя особа), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України «Про звільнення» №4200/к від 24 грудня 2019 року із змінами відповідно до наказу Міністерства юстиції України №6/к від 02 січня 2020 року з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у запорізькій області;
- поновити позивача на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з 03 січня 2020 року або перевести на рівнозначну посаду до державного органу, якому передаються повноваження та функції такого органу;
- стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 03 січня 2020 року до моменту фактичного поновлення на посаді або рівнозначній посаді.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржений наказ прийнятий відповідачем в порушення норм визначених частин 1 - 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яким передбачено, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Під час звільнення позивачу не було надано жодної пропозиції щодо переведення на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду з моменту повідомлення його про ліквідацію територіального органу та зміну в організації виробництва і праці до дати звільнення. Крім того, враховуючи положення постанов Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади» та від 03 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», відбулася реорганізація, а не ліквідація, територіальних органів Міністерства юстиції України.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
08 квітня 2016 року наказом № 1515/к Міністерства юстиції України від 07 квітня 2016 року ОСОБА_1 , було призначено на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіально о управління юстиції у Запорізькій області, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис №24 від 02 січня 2020 року.
23 жовтня 2019 року позивачу вручено попередження про наступне звільнення на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870.
02 січня 2020 року наказом Міністерства юстиції України від 24 грудня 2019 року № 4200/к із змінами відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 6/к від 02 січня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.
Наказом заступника голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 24 грудня 2019 року № 1079/07-12 «Про оголошення наказу про звільнення» із змінами відповідно до наказу від 02 січня 2020 року №1/07-12 позивачу оголошений наказ Міністерства юстиції України від 24 грудня 2019 року № 4200/к про звільнення з посади відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, з припиненням державної служби.
ОСОБА_1 , не погодившись з наказом Міністерства юстиції України від 24 грудня 2019 року №4200/к із змінами відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 6/к від 02 січня 2020 року, звернувся до суду з цим позовом.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскаржений наказ прийнято відповідно до вимог чинного законодавства. 
Суд першої та апеляційної інстанцій відхилили доводи позивача про те, що фактично мала місце реорганізація Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, зазначаючи, що в розглядуваному випадку відбулася ліквідація державного органу як підстава припинення державної служби позивача.
Суди звернули увагу на те, що з набранням чинності з 25 вересня 2019 року Законом України №117-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» процедура припинення державної служби зазнала істотних змін. Зокрема, у випадку ліквідації державного органу вже не передбачала обов`язку суб`єкта призначення відповідно до частини п`ятої статті 22, частини третьої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) вирішувати питання про можливість переведення державного службовця на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або пропонувати іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі.
Також суди відхилили посилання позивача на те, що ці відносини мають бути врегульовані й законодавством про працю, зазначивши, що Закон № 889-VIII не містить відповідних посилань, а відтак у цих відносинах застосовуються виключно приписи Закону № 889-VIII.
Постановою Верховного Суду від 26 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Верховний Суд спростував висновки судів попередніх інстанцій про те, що в розглядуваному випадку відбулася ліквідація Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, зазначивши, що фактично в Головному територіальному управлінні відбулася реорганізація шляхом злиття.
Верховний Суд указав, що означені судами попередніх інстанцій законодавчі зміни не звільнили роботодавця від обов`язку пропонувати працівнику, який вивільняється, всі вакантні посади, які відповідають визначеним законодавчим вимогам, що існують на підприємстві. 
Так, виключення зі статті 87 Закону №889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.
Крім того, відсутність у спеціальному законі норм, які б урегульовували особливості вивільнення державних службовців у разі реорганізації державного органу на момент виникнення спірних правовідносин, зумовлює необхідність застосування положень КЗпП України.
При цьому, ліквідація відноситься до терміну «змін в організації виробництва і праці», а отже, на спірні правовідносини поширюється дія частини третьої статті 49-2 КЗпП України. У зв`язку з цим суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин зазначеної норми.
Отже, під час здійснення заходів з припинення Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області та одночасного утворення іншого територіального органу Міністерства юстиції України, відповідний територіальний орган як юридична особа публічного права, був зобов`язаний дотримуватися установленого КЗпП України порядку вивільнення працівників, який передбачає вимогу щодо сприяння збереження роботи працівників реорганізованої установи.
Верховний Суд зазначив, що згідно з обставинами, установленими судами попередніх інстанцій, відповідач обмежився попередженням позивача про наступне звільнення, не вживши жодних заходів з метою його працевлаштування, а також не надав доказів пропонування позивачу всіх наявних вакантних посад як станом на дату ознайомлення із попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, так і перед самим звільненням, з огляду на що дійшов висновку про порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення позивача та, як наслідок, незаконність оскаржуваного наказу про його звільнення.
Водночас, з огляду на те, що суди попередніх інстанцій не вирішували питання поновлення позивача на попередньому місці роботи, не досліджували питання можливості такого поновлення взагалі, а також не вирішували питання виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Верховний Суд направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2024 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №4200/к від 24 грудня 2019 року зі змінами відповідно до наказу Міністерства юстиції України №6/к від 02 січня 2020 року з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з 03 січня 2020 року. Стягнуто з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 січня 2020 року по 16 червня 2023 року в розмірі 1 101 334, 71 грн, з утриманням податків та інші обов`язкові платежі.
Урахувавши правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 січня 2023 року у цій справі, про те, що під час здійснення заходів з реорганізації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, відповідний територіальний орган не дотримався встановленого КЗпП України порядку звільнення позивача з підстави реорганізації, оскільки не запропонував йому жодної вакансії, суди першої та апеляційної інстанції констатували незаконність наказу про звільнення позивача та скасували його.
Суди зазначили, що відповідно до частин першої і другої статті 235 КЗпП України незаконність звільнення є підставою для поновлення працівника на попередній роботі з одночасною виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Під час розгляду справи суди встановили, що згідно з довідкою про середній заробіток позивача від 23 квітня 2020 року №19-01-70/1261-2, середньомісячна заробітна плата позивача становила 26 799,57 грн, а середньоденна - 1276,17 грн. За період з 03 січня 2020 року по 16 червня 2023 року позивач перебував у вимушеному прогулі 863 робочих дні. Так, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що сума середнього заробітку, що підлягає відшкодуванню за час вимушеного прогулу становить 1 101 334,71 грн (1276,17 грн х 863).
При цьому суди врахували, що 22 січня 2021 року Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області припинило свою діяльність, що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Також установили, що правонаступником зазначеного органу є Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), якого суд першої інстанції залучив до участі у справі як співвідповідача.
З урахуванням викладеного суди попередніх інстанцій дійшли висновку про необхідність поновлення позивача на попередній посаді- заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області та стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 січня 2020 року по 16 червня 2023 року в розмірі 1 101 334,71 грн.
Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування
У касаційних скаргах Міністерство юстиції України та Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять скасувати судові рішення, ухвалені судами за результатами нового розгляду справи, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційні скарги подано з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Мотивуючи касаційні скарги скаржники зазначили, що суди першої та апеляційної інстанцій під час формулювання висновків про те, що відбулася не ліквідація, а реорганізація територіального органу як юридичної особи публічного права не застосували приписи частини третьої статті 235 КЗпП України про те, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. При цьому суди не врахували висновок щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року у справі № 440/395/20. В зазначеній справі Верховний Суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправним наказу про звільнення в частині формулювання причин звільнення із внесенням відповідних змін до такого наказу згідно з частиною третьою статті 235 КЗпП України.
Також скаржники вказали, що існує необхідність у відступленні від висновку щодо застосування норми пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», викладеного у постанові Верховного Суду від 26 січня 2023 року у цій справі, та застосованого судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, щодо можливості застосування норм законодавства про працю в подібних правовідносинах. Скаржники твердять, що стаття 87 Закону України «Про державну службу» є спеціальною нормою, що регулює питання припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією державного органу. Підпункт 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (ліквідація державного органу) є самостійною підставою припинення державної служби та відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону виключає застосування пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Підпункт 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» як підстава припинення державної служби не є тотожним таким підставам як «скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу». Із прийняттям Закону України від 19 вересня 2019 року № 117-IX зі статті 87 Закону України «Про державну службу», що регулює підстави та порядок припинення державної служби у разі ліквідації, реорганізації державного органу, скорочення його штату або чисельності, виключено обов`язок суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації, а також виключено із частини третьої цієї статті норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» визначається законодавством про працю. Крім того, постанова Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 підтверджує факт ліквідації територіальних органів Міністерства юстиції України.
Крім того, скаржники зауважили, що суд апеляційної інстанції з порушенням вимог статті 311 КАС України здійснив розгляд апеляційних скарг в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Скаржники зазначили, що разом з ухвалою суду про відкриття апеляційного провадження 05 березня 2024 року суд апеляційної інстанції постановив ухвалу по закінченню дій з підготовки справи до апеляційного розгляду та ухвалення розгляду в порядку письмового провадження тією ж датою (05 березня 2024 року) із вказівкою, що в установлений судом строк відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи на адресу суду апеляційної інстанції не надходили, як і не надходило клопотань про розгляд справ у судовому засіданні. Проте зазначені висновки суду не відповідають матеріалам справи, позаяк і апеляційна скарга Міністерства юстиції України та її заява про усунення недоліків, а також заява про приєднання до апеляційної скарги міжрегіонального управління та її заява про усунення недоліків містили клопотання про розгляд справи за участю представників відповідача та співвідповідача. До того ж, призначення справи до розгляду у письмовому провадженні в день про відкриття апеляційного провадження, на думку скаржників, приводить до недопустимості висновків суду, що учасники справи у строк, встановлений судом, не надали відзиви на апеляційну скаргу, оскільки цей строк ще не сплив. На думку скаржників, правових підстав для розгляду справи в письмовому провадженні в апеляційного суду не було.
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційні скарги позивач вказав на безпідставність доводів скаржників, просив залишити касаційні скарги Міністерства юстиції України та Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) без задоволення, а судові рішення - без змін.
У відзивах на касаційні скарги Міністерство юстиції України та Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в повному обсязі підтримали позиції одне одного.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами Міністерства юстиції України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2024 року у справі № 280/726/20.
Цього ж дня ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2024 року у справі № 280/726/20.
Іншою ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2024 року (суддя: Загороднюк А.Г.) зупинено виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2024 року у справі №280/726/20 в частині стягнення з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 січня 2020 року по 16 червня 2023 року включно в розмірі 1 101 334,71 грн, з утриманням податків та інших обов`язкових платежів до закінчення касаційного розгляду справи.
Ухвалою Верховного Суду (суддя: Загороднюк А.Г.) від 03 березня 2026 року призначено справу до розгляду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд нагадує, що згідно з положеннями статті 341 КАС України як суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Надаючи оцінку доводам касаційних скарг Міністерства юстиції України та Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Верховний Суд уважає першочерговою необхідність надання оцінки їх доводам щодо порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції, зокрема щодо здійснення розгляду справи в порядку письмовому провадження.
Так, згідно зі статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно з частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
За змістом частини першої статті 8 КАС України, всі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.
Відповідно до частини першої статті 44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.
Згідно з частинами першою, другою статті 194 КАС України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 306 КАС України суддя-доповідач в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду:
1) з`ясовує склад учасників судового процесу. У разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору;
2) з`ясовує обставини, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог і заперечень;
3) з`ясовує, які обставини визнаються та які заперечуються учасниками справи;
4) пропонує учасникам справи подати нові докази, на які вони посилаються, або витребовує їх за клопотанням особи, яка подала апеляційну скаргу, або з власної ініціативи;
5) вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції;
6) за клопотанням учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача; вирішує інші письмово заявлені клопотання учасників справи;
7) вирішує питання про можливість письмового провадження за наявними у справі матеріалами у суді апеляційної інстанції;
8) вирішує інші питання, необхідні для апеляційного розгляду справи.
Згідно зі статтею 307 КАС України після проведення підготовчих дій суддя-доповідач доповідає про них колегії суддів, яка вирішує питання про проведення додаткових підготовчих дій у разі необхідності та призначення справи до розгляду. Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням.
З аналізу наведених норм вбачається, що учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб тощо.
Водночас зі змісту статей 194, 307 КАС України вбачається, що суд, який призначає справу до розгляду в судове засідання, зобов`язаний повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання.
Своєю чергою, статтею 311 КАС України врегульовано право суду апеляційної інстанції розглянути справу без повідомлення учасників (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами. Частиною першою цієї норми встановлено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі:
1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю;
2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання;
3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Аналіз статті 311 КАС України свідчить, що передумовою для розгляду справи судом є належне сповіщення всіх учасників справи про дату, час і місце розгляду справи (у сукупності), якщо така справа відповідно до вимог цього Кодексу повинна розглядатися з їхнім повідомленням. Належність означає інформування учасників справи у спосіб та за формою, передбаченою процесуальним законом.
Крім цього, законодавець визначив виключний перелік обставин, за наявності яких апеляційний суд має право ухвалити рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Такими обставинами є: відсутність клопотань учасників щодо розгляду справи за їх участю; неприбуття учасників у судове засідання; перегляд в апеляційному порядку судового рішення, ухваленого в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
З матеріалів справи убачається, що ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року справу № 280/726/20 прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року справу № 280/726/20 призначено до розгляду у загальному позовному провадженні; замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.
Далі, ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року залучено як співвідповідача у справі Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) розгляд справи № 280/726/20 розпочато спочатку, призначено її до розгляду у загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання у справі.
Розглянувши справу № 280/726/20 у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження, Запорізьким окружним адміністративним судом ухвалено рішення від 16 червня 2023 року.
20 липня 2023 року до Третього апеляційного адміністративного суду надійшла апеляційна скарга Міністерство юстиції України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року, в якій скаржник просив здійснювати розгляд справи за участю уповноваженої особи Міністерства юстиції України.
09 жовтня 2023 року до Третього апеляційного адміністративного суду надійшла заява Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про приєднання до апеляційної скарги Міністерства юстиції України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року у справі №280/726/20, в якій заявник просив здійснювати розгляд справи за участю уповноваженої особи Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків.
Іншою ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року заяву Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про приєднання до апеляційної скарги Міністерства юстиції України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року у справі №280/726/20 залишено без руху із надання строку для усунення недоліків.
10 листопада 2023 року до Третього апеляційного адміністративного суду надійшли відповідні заяви Міністерства юстиції України та Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про усунення недоліків, в яких вони повторно просили здійснювати розгляд справи за участю їх уповноважених представників.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України, до якої приєдналося Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року у справі №280/726/20.
Того ж дня іншою ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду справу №280/726/20 призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Обґрунтовуючи таке рішення, суд апеляційної інстанції зазначив, що в установлений судом строк відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи на адресу суду не надходили, як і не надходило клопотань про розгляд справи у судовому засіданні. За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав наявними підстави, передбачені статтею 311 КАС України, для апеляційного розгляду цієї адміністративної справи в порядку письмового провадження.
Верховний Суд уважає помилковим такий висновок суду апеляційної інстанції, оскільки наведені обставини, а саме розгляд судом першої інстанції справи №280/726/20 за правилами загального позовного провадження та наявність неодноразових клопотань Міністерства юстиції України та Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про розгляд зазначеної справи в суді апеляційної інстанції за їх участю, спростовують наявність підстав, передбачених частиною першою статті 311 КАС України, для розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Верховний Суд зауважує, що право учасників справи бути належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання та на участь у судових засіданнях (за виключенням випадків, що стосується окремих категорій справ), відповідає основним засадам адміністративного судочинства, таким як, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин справи.
У межах цієї справи суд апеляційної інстанції не забезпечив належного дотримання зазначених прав скаржників.
Оскільки ця справа розглядалася у суді першої інстанції за правилами загального позовного провадження, повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання є обов`язковим. У цьому разі суд апеляційної інстанції міг провести розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення сторін лише у випадку, якщо учасники справи не прибули у судове засідання, будучи належним чином повідомлені про його проведення, або у разі відсутності від них клопотань про розгляд справи за їхньою участю.
Отже, розгляд цієї справи в суді апеляційної інстанції у спосіб, у який суд вирішив розглянути справу в порядку письмового провадження, на думку Верховного Суду, не відповідає принципам адміністративного судочинства. Суд апеляційної інстанції не виконав процесуальну вимогу щодо належного повідомлення учасника справи про дату, час та місце розгляду справи як передумови для апеляційного перегляду справи по суті.
За таких обставин, Верховний Суд констатує порушення судом апеляційної інстанції обов`язку завчасного і належного повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи. Це становить безумовну підставу для констатації порушення норм процесуального права, що, у свою чергу, тягне за собою обов`язкове скасування судового рішення.
Отже, доводи скаржників про те, що суд апеляційної інстанцій з порушенням норм процесуального права, а саме статті 311 КАС України, розглянув цю справу у порядку письмового провадження, позбавивши їх права на справедливий апеляційний перегляд справи, є обґрунтованими.
У цьому контексті Суд вважає необхідним повторити свою позицію, висловлену у пунктах 48-52 постанови від 21 квітня 2021 року у справі №640/8411/19 про те, що надана суду процесуальним законом можливість розглянути справу у порядку письмового провадження не є беззастережною і має корелюватися з іншими вимогами процесуального закону (як-от з наданим учасникам справи правом брати участь у судовому засіданні), трактувати які потрібно у сукупності й через призму принципів адміністративного судочинства.
Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.
Право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.
Такі принципи адміністративного судочинства як рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються в справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення.
Отож, за наведеного правового регулювання і обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та унеможливлює перевірку обґрунтованості інших аргументів касаційних скарг.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом.
Відповідно до частини шостої статті 353 КАС України постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.
З огляду на викладене та приписи статті 353 КАС України, касаційні скарги Міністерства юстиції України, Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) підлягають частковому задоволенню, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 375 КАС України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи результат касаційного перегляду, підстави для поновлення виконання оскаржуваних судових рішень відсутні.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги Міністерства юстиції України, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) задовольнити частково.
Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2024 року скасувати.
Справу №280/726/20 направити до Третього апеляційного адміністративного суду на новий розгляд.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Г. Загороднюк
судді Л.О. Єресько
В.М. Соколов