УХВАЛА

05 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/4700/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:
позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" - адвоката Боричевського В.М. (дов. від 01.01.2026 № 238),
відповідача - приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" - не з`явилися,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - Компанія)
на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 (суддя Головіна К.І.) та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 (головуючий суддя Сулім В.В., судді: Коротун О.М. і Майданевич А.Г.)
у справі № 910/4700/25
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" (далі - Товариство)
до Компанії
про стягнення 58 302 394,61 грн.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Товариство звернулося до суду з позовом до Компанії про стягнення 58 302 394,61 грн заборгованості за договором про надання послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел № 06/19-76 від 07.01.2019 (далі - Договір), з яких: 52 310 949,15 грн основної заборгованості, 900 107,08 грн 3% річних та 5 091 341,38 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на порушення відповідачем своїх зобов`язань за Договором в частині оплати вартості купленої електричної енергії за "зеленим тарифом", у зв`язку з чим у відповідача утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.08.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025: закрито провадження за позовом Товариства до Компанії про стягнення 58 302 394,61 грн в частині позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 6 370 590,49 грн; позов задоволено частково; стягнуто з Компанії на користь Товариства 45 940 358,66 грн основної заборгованості, 900 107,08 грн 3% річних та 5 086 271,97 грн інфляційних втрат; у решті позовних вимог відмовлено.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані доведеністю існування у відповідача спірної суми основної заборгованості за Договором, частину з якої, Компанія сплатила вже під час розгляду справи у суді першої інстанції. Оскільки матеріалами справи підтверджено факт прострочення відповідачем виконання свого грошового зобов`язання, то позивач правомірно просить стягнути 3% річних та інфляційних втрат в порядку статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Суди погодилися із розрахунком 3% річних, здійсненим позивачем, визнали його правильним та арифметично вірним. Водночас суди виснували неправильність розрахунку інфляційних втрат, здійсненого позивачем. За наслідками власного перерахунку суди виснували, що стягненню з відповідача підлягають збитки від інфляції у сумі 5 086 271,97 грн, що і обумовило часткове задоволення позову. 
Не погоджуючись із рішенням і постановою судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог, Компанія звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, частини першої статті 614, частини другої статті 625 ЦК України, а також абзацу першого частини восьмої статті 33, частини сьомої статті 62 Закону України "Про ринок електричної енергії" за відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах.
Просить скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові.
Узагальнено у касаційній скарзі Компанія:
- стверджує, що Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) не передбачено у 2024-2025 роках достатні витрати відповідача на виконання спеціальних обов`язків у структурі тарифу на послуги з передачі електричної енергії;
- вважає, що відсутність належного забезпечення покриття економічно обгрунтованих витрат учасника ринку на виконання спеціальних обов`язків виключає наявність вини цього учасника ринку електричної енергії у простроченні виконання грошових зобов`язань, що, в свою чергу, виключає відповідальність, передбачену статтями 614, 625 ЦК України.
Товариство подало відзив на касаційну скаргу відповідача, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень в оскаржуваній частині, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції становить 50 000 грн. Відповідні докази Товариство зобов`язується подати у строки, встановлені ГПК України.
Від Компанії 05.03.2026 (до початку судового засідання) надійшла заява, у якій відповідач просив Суд визнати поважними причини неявки свого представника в судове засідання, призначене на 05.03.2026 об 11:30 та відкласти розгляд справи № 910/4700/25 на іншу дату, в зв`язку із перебуванням єдиного постійного представника відповідача у цій справі на лікарняному, а також зайнятістю решти представників відповідача у інших справах, яких на 05.03.2026 призначено 32.
Розглянувши заяву Компанії, Верховний Суд не вбачає підстав для її задоволення, оскільки явка представників сторін Верховним Судом обов`язковою не визнавалася, а перегляд справи у суді касаційної інстанції здійснюється в межах доводів та вимог, викладених скаржником у його касаційній скарзі.
У судовому засіданні 05.03.2026 представник Товариства додатково звернув увагу Суду на зазначення ним попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції у відзиві на касаційну скаргу та зобов`язався подати відповідні докази, у тому числі акт виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) у строк, передбачений ГПК України.
Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника позивача, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.07.2019 Товариство (постачальник послуг) і державне підприємство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (замовник; правонаступником якого є Компанія) уклали Договір, за умовами якого:
- для забезпечення покриття економічно обґрунтованих витрат постачальник послуг на виконання спеціальних обов`язків із купівлі електричної енергії за "зеленим" тарифом надає замовнику послугу із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії (далі за Договором - послуги) в обсягах та на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1);
- замовник сплачує постачальнику вартість наданих послуг відповідно до умов цього договору. Вартість та порядок оплати послуги визначаються відповідно до вимог Порядку купівлі електричної енергії за "зеленим" тарифом, затвердженого постановою НКРЕКП від 26.04.2019 № 641, у розрахунковому періоді та відповідно до фактичних обсягів купівлі електричної енергії за "зеленим" тарифом постачальником послуг (пункт 2.1);
- постачальник послуг зобов`язаний затверджувати вартість послуг у регулятора відповідно до глав 12 та 13 Порядку (підпункт 2 пункту 3.1 в редакції додаткової угоди від 28.01.2021 № 4 до Договору);
- замовник зобов`язаний у повному обсязі здійснювати оплату вартості послуги, розрахованої постачальником та затвердженої регулятором. Замовник зобов`язаний проводити оплату вартості послуг виключно у грошовій формі (підпункти 4, 6 пункту 3.3);
- договір набирає чинності з 01.07.2019 та діє до 31.12.2025 (пункт 8.1 в редакції додаткової угоди від 20.12.2021 № 10 до Договору).
У подальшому сторони уклали низку додаткових угод до Договору, якими вносили до нього зміни: № 1 від 01.07.2019, № 2 від 03.06.2020, № 3 від 30.12.2020, № 4 від 28.01.2021, № 5 від 20.12.2021, № 6, № 7 та № 10.
На виконання умов Договору у період з квітня 2024 року до червня 2024 року, а також із серпня 2024 року до грудня 2024 року сторони склали та підписали акти приймання-передачі наданих послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел на загальну суму 154 115 331,49 грн, а саме:
- № 04/24-ЗТ від 30.04.2024 на суму 27 418 040,54 грн; 
- № 05/24-ЗТ від 31.05.2024 на суму 35 395 223,75 грн; 
- № 06/24-ЗТ від 30.06.2024 на суму 24 776 049,41 грн; 
- № 08/24-ЗТ від 31.08.2024 на суму 28 105 067,60 грн; 
- № 09/24-ЗТ від 30.09.2024 на суму 19 615 429,68 грн; 
- № 10/24-ЗТ від 31.10.2024 на суму 12 777 982,00 грн; 
- № 11/24-ЗТ від 30.11.2024 на суму 4 992 698,72 грн; 
- № 12/24-ЗТ від 31.12.2024 на суму 1 034 839,79 грн.
У відповідний період НКРЕКП був затверджений розмір вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії, наданих постачальниками універсальних послуг, а саме: за квітень 2024 року - постановою № 1057 від 28.05.2024 у сумі 22 848 367,12 грн (без ПДВ); за травень 2024 року - постановою № 1210 від 26.06.2024 у сумі 29 496 019,79 грн (без ПДВ); за червень 2024 року - постановою № 1409 від 31.07.2024 у сумі 20 646 707,84 грн (без ПДВ); за серпень 2024 року - постановою № 1702 від 01.10.2024 у сумі 23 420 889,67 грн (без ПДВ); за вересень 2024 року - постановою № 1855 від 29.10.2024 у сумі 16 346 191,40 грн (без ПДВ); за жовтень 2024 року - постановою № 2017 від 26.11.2024 у сумі 10 648 318,33 грн (без ПДВ); за листопад 2024 року - постановою № 2364 від 24.12.2024 у сумі 4 160 582,27 грн (без ПДВ); за грудень 2024 року - постановою № 113 від 28.01.2024 у сумі 862 366,49 грн (без ПДВ).
Кінцеві терміни оплати актів приймання-передачі наданих послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел до Договору становлять: 
- за актом № 04/24-ЗТ від 30.04.2024 - 31.05.2024; 
- за актом № 05/24-ЗТ від 31.05.2024 - 29.06.2024; 
- за актом № 06/24-ЗТ від 30.06.2024 - 03.08.2024; 
- за актом № 08/24-ЗТ від 31.08.2024 - 04.10.2024; 
- за актом № 09/24-ЗТ від 30.09.2024 - 01.11.2024; 
- за актом № 10/24-ЗТ від 31.10.2024 - 29.11.2024; 
- за актом № 11/24-ЗТ від 30.11.2024 - 27.12.2024; 
- за актом № 12/24-ЗТ від 31.12.2024 - 31.01.2025.
Компанія здійснила часткову оплату актів приймання-передачі наданих послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел до Договору за спірні періоди у сумі 101 804 382,34 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних інструкцій, у зв`язку із чим у неї виникла заборгованість перед Товариством на суму 52 310 949,15 грн (154 115 331,49 - 101 804 382,34).
Під час розгляду справи в суді першої інстанцій Компанія сплатила частину наявного боргу на суму 6 370 590,49 грн, що підтверджується наданими відповідачем платіжними інструкціями № ПУП009285 від 23.04.2025 на суму 593 815,55 грн, № ПУП010485 від 06.06.2025 на суму 3 045 514,61 грн, № ПУП009929 від 19.05.2025 на суму 2 731 260,33 грн.
За наслідками розгляду справи суди попередніх інстанцій дійшли єдиного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявленого позову, виходячи з такого.
Грошове зобов`язання відповідача щодо сплати коштів за електроенергію на суму 6 370 590,49 грн припинилося, а тому в цій частині провадження необхідно закрити на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, оскільки відсутній предмет спору.
Що стосується решти основного боргу відповідача, який складає 45 940 358,66 грн (52 310 949,15 - 6 370 590,49), то доказів його оплати відповідач не надав, відтак, вимога позивача про стягнення заборгованості підлягає задоволенню в сумі 45 940 358,66 грн.
Оскільки матеріалами справи підтверджено факт прострочення відповідачем виконання свого грошового зобов`язання за Договором, то позивач правомірно просить стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суди зазначили, що стягненню підлягають 3% річних у заявленій сумі у розмірі 900 107,08 грн, як і просив позивач.
Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, судами з`ясовано, що з відповідача підлягає стягненню інфляційна складова боргу в сумі 5 086 271,97 грн, тобто у меншому розмірі, ніж заявлено позивачем.
При цьому судами попередніх інстанцій відхилені доводи Компанії про відсутність її вини у порушенні грошового зобов`язання з огляду на особливий порядок розрахунків між сторонами, та зазначено, що виконання сторонами договірних зобов`язань ніяким чином не обумовлене дотриманням такого порядку розрахунків та не є підставою для звільнення учасника спірних правовідносин від господарської (цивільної) відповідальності. 
У цьому контексті суди звернули увагу на те, що:
- за змістом частини першої статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів;
- сторони є суб`єктами господарювання, а отже, в разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій (близька за змістом правова позиція викладена у п. 6.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17).
Натомість Компанія, не погоджуючись із такими висновками судів попередніх інстанцій, зазначає про неправильне застосування судами норм частини першої статті 614, частини другої статті 625 ЦК України, а також абзацу першого частини восьмої статті 33, частини сьомої статті 62 Закону України "Про ринок електричної енергії", за відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах.
У цьому контексті, зокрема:
- стверджує, що Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) не передбачено у 2024-2025 роках достатні витрати відповідача на виконання спеціальних обов`язків у структурі тарифу на послуги з передачі електричної енергії;
- вважає, що відсутність належного забезпечення покриття економічно обгрунтованих витрат учасника ринку на виконання спеціальних обов`язків виключає наявність вини цього учасника ринку електричної енергії у простроченні виконання грошових зобов`язань, що, в свою чергу, виключає відповідальність, передбачену статтями 614, 625 ЦК України.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 вказав, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Крім того, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Отже, з`ясуванню підлягає як відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, так і наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Предметом розгляду у цій справі є вимоги про стягнення основної заборгованості за договором про надання послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, а також інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з простроченням здійснення оплати за ним.
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України) та виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Верховний Суд неодноразово висновував, що принцип "належного виконання" полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (див., зокрема постанову Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 910/11949/21).
Натомість порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Стаття 612 ЦК України визначає одним із основних видів порушення зобов`язання прострочення боржника. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання чи не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання визначає стаття 625 ЦК України. Так, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України).
Здійснюючи аналіз норми частини другої статті 625 ЦК України, Верховний Суд, неодноразово висновував таке:
- за змістом наведеної норми нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за його прострочення; є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17);
- вимога сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (див. постанови Верховного Суду від 18.06.2024 у справі № 905/1791/21, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18);
- у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21).
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, а також Верховний Суд у постанові від 01.04.2025 у справі № 910/19066/23 виснували, що термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях: перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Тобто, прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити кредитору певну грошову суму, але неправомірно не сплачує її, визнається користуванням чужими коштами (див. також пункт 33 постанови Верховного Суду від 17.10.2023 у справі № 921/460/22, пункт 5.25 постанови Верховного Суду від 15.05.2024 у справі № 910/6267/23 та пункт 20.8 постанови Верховного Суду від 21.05.2024 у справі № 922/856/23 та інших).
Законодавець у статті 536 ЦК України закріпив норму, відповідно до якої за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Здійснюючи аналіз наведених норм матеріального права, Верховний Суд у постанові від 01.04.2025 у справі № 910/19066/23, зокрема, зазначив, що в разі несвоєчасного виконання грошового зобов`язання у боржника виникає обов`язок сплатити кредитору, крім суми основного боргу: 1) 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, - особливий вид цивільно-правової відповідальності за прострочення боржником грошового зобов`язання (серед іншого, користування чужими коштами); 2) суму інфляційних втрат - компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
До такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 13.05.2025 у справі № 911/3954/23.
У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні у матеріалах справи докази відповідно до вимог статті 86 ГПК України, встановили, що Компанія прострочила свої грошові зобов`язання за договором, оплативши надані їй послуги з порушенням встановленого строку, що є користуванням чужими грошовими коштами (див. також постанову Верховного Суду від 01.04.2025 у справі № 910/19066/23) та застосували до нього відповідальність, визначену частиною другою статті 625 ЦК України (див. також постанову Верховного Суду від 06.02.2025 у справі № 910/5602/24).
З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, Товариство мало право нарахувати та пред`явити до стягнення з Компанії інфляційні втрати і 3% річних, а доводи касаційної скарги про зворотнє є безпідставними.
З приводу твердження скаржника про відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, колегія суддів звертає увагу на таке.
Верховний Суд у постанові від 06.02.2025 у справі № 910/5602/24, яка ухвалена у подібних правовідносинах, виснував таке: "як вказувалось, суди встановили порушення відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати послуг наданих позивачем із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії. Суди попередніх інстанцій також урахували, що інфляційні втрати і 3% річних за порушення грошового зобов`язання, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, та не вимагають встановлення наявності чи відсутності вини боржника за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тому доводи скарги щодо відсутності підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат за порушення строку оплати послуг позивача є необґрунтованими та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій у справі, що розглядається. Крім того, судами обґрунтовано відхилено доводи відповідача про те, що оплата вартості послуг наданих позивачем із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел за спірний період можлива лише у разі включення відповідних витрат до структури тарифу зі сторони НКРЕКП, як регулятора ринку електричної енергії, і зазначені об`єктивні причини унеможливили вчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором. Судами правильно зазначено, що п. 3.3 договору чітко узгоджено порядок оплати наданих послуг за відповідними актами, які складаються з урахуванням відповідного розрахунку, які були підписані сторонами без зауважень і заперечень, і які, відповідно, є належними, допустимими та достатніми доказами в підтвердження надання позивачем та прийняття відповідачем визначеного актами обсягу послуг та їх вартості, а отже, є наявними підстави виникнення у відповідача чітко обумовленого грошового зобов`язання з оплати наданих послуг у сумах. Посилання скаржника в касаційній скарзі на доводи про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло не з його вини, відхиляються судом, оскільки ця обставина не впливає на обсяг його зобов`язань як боржника, що прострочив грошове зобов`язання та не виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень загальних норм матеріального права. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Близький за змістом висновок, викладений у постановах Верховного Суду 02.03.2023 у справі № 910/18611/21, від 09.03.2023 у справі № 910/18613/21, від 23.03.2023 у справі № 910/1193/22, від 02.08.2023 у справі № 910/8451/21, від 03.12.2024 у cправі № 910/14554/23".
Колегія суддів не вбачає підстав для формулювання інакшого висновку щодо того, що та обставина, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло не з вини боржника, не впливає на обсяг його зобов`язань як боржника, що прострочив грошове зобов`язання та не виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень загальних норм матеріального права.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
За таких обставин правовий висновок щодо застосування норм права у контексті спірних правовідносин (тобто з підстав, зазначених у касаційній скарзі) наразі сформований, викладений, зокрема, у наведеній вище постанові Верховного Суду від 06.02.2025 у справі № 910/5602/24, та низці інших постанов, є сталим та послідовним.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 3 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).
Верховний Суд зазначає, що з огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Компанії з підстави оскарження рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки Верховний Суд уже виклав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків, а Верховний Суд не знайшов підстав відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Керуючись статтею 234, пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 у справі № 910/4700/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова