УХВАЛА

18 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 924/397/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Рогач Л. І. - головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М.,
перевіривши матеріали касаційної скарги Приватної агрофірми "Олена"
на рішення Господарського суду Хмельницької області від 25.08.2025 та
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2025
у справі за позовом Заступника керівника Хмельницької окружної прокуратури поданим в інтересах держави
до  Старокостянтинівської міської ради та Приватної агрофірми "Олена" 
про визнання недійсними договорів оренди землі від 28 вересня 2020 року та зобов`язання повернути земельні ділянки,
ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Старокостянтинівської міської ради та Приватної агрофірми "Олена" (далі - ПАФ "Олена", відповідач, скаржник) про визнання недійсними договорів оренди землі від 28 вересня 2020 року, укладених між Великочернятинською сільською радою Старокостянтинівського району Хмельницької області та приватною агрофірмою "Олена", якими передано в оренду земельні ділянки з кадастровими номерами 6824281300:04:007:0100, 6824281300:04:016:0284, 6824281300:04:016:0282, 6824281300:04:016:0283, 6824281300:04:007:0099, 6824281300:04:007:0008 та про зобов`язання ПАФ "Олена" повернути Старокостянтинівській міській територіальній громаді Хмельницького району Хмельницької області спірні земельні ділянки. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно з Державним актом на право колективної власності на землю серії ХМ № 030, виданим Колективному сільськогосподарському підприємству "Прогрес" (далі - КСП "Прогрес") Старокостянтинівського району Хмельницької області відповідно до рішення Великочернятинської сільської ради від 24.05.1995 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, передано у колективну власність 2133,3 га землі. В подальшому було розроблено Схему поділу земель КСП "Прогрес", відповідно до якої виділялися земельні ділянки колективної власності площею 2011,4 га, які можуть бути поділені на земельні частки (паї), розподіл яких і був проведений. При цьому, 121,9 га земель не увійшло до складу земель, які підлягали розподілу між власниками земельних часток (паїв).
Як стверджує прокурор, земельні ділянки, які не входили до площі ріллі, яка підлягала розподілу між власниками земельних часток (паїв) (кадастрові номери 6824281300:04:007:0100, 6824281300:04:007:0008, 6824281300:04:007:0099, 6824281300:04:016:0282, 6824281300:04:016:0284, 6824281300:04:007:0283), передано в оренду ПАФ "Олена" згідно з договорами оренди від 28.09.2020. Прокурор вказував, що спірні земельні ділянки відносяться до малопродуктивних земель, які були виключені з єдиних масивів, що паювалися, і не відносяться до невитребуваних (нерозподілених) паїв. На думку прокурора з внесенням змін до законодавства згідно з Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" вказані земельні ділянки перейшли у власність територіальної громади Великочернятинської сільської ради, яка 29.09.2020 зареєструвала право комунальної власності на спірні земельні ділянки.
Господарський суд Хмельницької області рішенням від 25.08.2025, залишеним без змін Північно-західним апеляційним господарським судом у постанові від 16.12.2025, позов задовольнив.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що Великочернятинська сільська рада, приймаючи рішення від 28.09.2020 № 2 та укладаючи договори оренди із ПАФ "Олена", порушила вимоги статті 7 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Суд установив, що сільська рада розпорядилася земельними ділянками сільськогосподарського призначення, які відносяться до малопродуктивних земель і були виключені з єдиних масивів, що паювалися, тобто такими, що не є невитребуваними паями. Матеріали справи спростовують твердження відповідача про можливість переходу цих земельних ділянок до комунальної власності відповідно до статті 13 вказаного Закону, оскільки спірні землі не належать до категорії невитребуваних земельних часток (паїв). Таким чином, підстави для їх передачі у власність територіальної громади в порядку, визначеному цією нормою, були відсутні.
Суд встановив, що рішення Великочернятинської сільської ради від 28.09.2020 № 2 прийнято всупереч вимогам статей 124 і 134 Земельного кодексу України, оскільки передача таких земель мала здійснюватися з дотриманням конкурентних засад шляхом проведення земельних торгів. Оскільки рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого укладено договори оренди, прийнято з порушенням положень Земельного кодексу України та статті 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", суд дійшов висновку, що договори оренди земельних ділянок від 28.09.2020 є такими, що укладені з порушенням вимог законодавства, а тому підлягають визнанню недійсними.
У зв`язку з визнанням недійсними договорів оренди землі, укладених між Великочернятинською сільською радою та Приватною агрофірмою "Олена", суд також визнав обґрунтованими та правомірними похідні позовні вимоги про зобов`язання Приватної агрофірми "Олена" повернути спірні земельні ділянки Старокостянтинівській міській територіальній громаді Хмельницької області. 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, вказав, що визначальним у цьому спорі є те, що на момент укладення договорів оренди від 28.09.2020 спірні земельні ділянки вже вибули з права колективної власності та набули статусу земель комунальної власності територіальної громади, що підтверджується як приписами земельного законодавства, так і відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За таких обставин правовий режим цих земель не допускав їх передачі в користування поза конкурентними засадами, а отже сама підстава для укладення договорів оренди ґрунтувалась на помилковому визначенні правового статусу земельних ділянок. Саме це, а не подальше користування землею чи тривалість орендних відносин, має вирішальне значення для оцінки законності оспорюваних договорів та обґрунтованості висновку суду першої інстанції про їх недійсність.
ПАФ "Олена" через підсистему "Електронний суд" звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Хмельницької області від 25.08.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2025, у якій просить зупинити виконання оскаржуваних судових рішень, скасувати такі рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.
Скаржник вважає, що задовольняючи позовні вимоги, Господарський суд Хмельницької області, з яким погодився Північно-західний апеляційний господарський суд, неправильно застосували положення статей 7 та 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власника земельних часток (паїв)", не врахувавши ВИСНОВКИ Верховного Суду, викладені у постанові від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17 щодо того, що "сформовані земельні ділянки, які відносяться до нерозподілених (невитребуваних) часток (паїв), не є землями державної чи комунальної власності, а перебувають лише у розпорядженні відповідних адміністрацій до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку".
Водночас ПАФ "Олена" вказує, що з огляду на принцип змагальності сторін, розподіл обов`язку доказування та подання доказів, судами першої та апеляційної інстанції не належним чином досліджено обставини справи та неправильно встановлено обставини через порушення статей 13, 73, 74, 79, 86, 101, 104 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), і всупереч висновкам Верховного Суду, які викладені у постановах від 14.09.2022 у справі № 926/767-б/15, від 03.08.2022 у справі 910/5408/21, 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 14.11.2018 у справі № 910/2535/18, перекладено обов`язок прокурора довести обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, на відповідача, не враховуючи при цьому, що не можна вважати доведеними обставини, про які стверджує позивач за відсутності належних доказів, якщо відповідач не спростував стверджувані позивачем обставини.
Згідно із частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Вивчивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів зазначає таке.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у вказаній постанові у справі № 908/2287/17 погодився з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 04.08.2022 у справі № 922/19/21, щодо того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17 скаржник зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у цій справі досліджувала питання паювання та користування землями колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, і, крім інших, зробила наступні висновки щодо застосування норм права, які обов`язкові, на думку скаржника, для врахування під час вирішення даної справи. Так у пункті 7.66 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що сформовані земельні ділянки, які відносяться до нерозподілених (невитребуваних) часток (паїв), не є землями державної чи комунальної власності, а перебувають лише у розпорядженні відповідних адміністрацій до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку. Також у пункті 7.60 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду з посиланням на положення статті 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власника земельних часток (паїв)" зазначає, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.
Однак у вказаній скаржником постанові від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17 у пункті 7.66 Верховний Суд вказує, що встановлені судами обставини справи та системний аналіз наведених вище норм законодавства дають підстави стверджувати, що спірні земельні ділянки є сформованими та відносяться до нерозподілених (невитребуваних) часток (паїв), які не є землями державної чи комунальної власності, а перебувають лише у розпорядженні відповідних адміністрацій до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку. 
Водночас у цій справі (№ 922/2723/17) не досліджувалися обставини щодо того, чи є спірні земельні ділянки малопродуктивними і чи були вони виключені з єдиних масивів, що паювалися і не належать до невитребуваних (нерозподілених) паїв. Тобто відмінність у судових рішеннях між справою № 924/397/25 та справою № 922/2723/17 зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Водночас суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційну скаргу ПАФ "Олена" у цій справі, вказав, що висновок суду першої інстанції про те, що спірні земельні ділянки не відносяться до невитребуваних або нерозподілених земельних часток (паїв), зроблений на підставі всебічної, повної та безпосередньої оцінки наявних у справі доказів у їх сукупності. Колегія суддів також дійшла висновку, що довід ПАФ "Олена" про те, що прокурор не надав жодного допустимого доказу, є необґрунтованим, оскільки суд забезпечив отримання та дослідження землевпорядної документації з офіційного джерела, а оцінка правового режиму спірних ділянок здійснювалася у взаємозв`язку з іншими доказами, зокрема з даними державного акта на право колективної власності, матеріалами перевірки та відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за територіальною громадою права комунальної власності на спірні земельні ділянки, що є юридичним підтвердженням зміни їх правового режиму та виключає можливість їх віднесення до невитребуваних або нерозподілених земельних часток (паїв).
Так, частина друга статті 300 ГПК України імперативно вказує на відсутність у суду касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
У пунктах 7.6- 7.8 Рішення Конституційного Суду України від 22.11.2023 у справі № 10-р(ІІ)/2023 вказано, що Європейський суд з прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та вирішенні спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі (Цивільному процесуальному кодексі України) підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики.
З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що скаржник не обґрунтував належним чином підстав для оскарження судових рішень у цій справі, а доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, фактично зводяться до спонукання Суду переоцінити докази та фактичні обставини справи, додатково перевірити, чи є спірні земельні ділянки малопродуктивними і чи були вони виключені з єдиних масивів, що паювалися і не належать до невитребуваних (нерозподілених) паїв. 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 292 ГПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, зокрема, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи викладене вище, касаційна скарга ПАФ "Олена" повертається скаржнику.
З огляду на те, що Суд дійшов висновку про повернення касаційної скарги, колегія суддів не розглядає клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень. 
Керуючись статтями 174, 234, 235, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Повернути касаційну скаргу Приватної агрофірми "Олена" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 25.08.2025 та на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 у справі № 924/397/25 скаржнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський