ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 березня 2026 року
м. Київ

справа № 529/1792/23
провадження № 61-5399св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач - Диканська окружна прокуратура Полтавської області в інтересах держави в особі Диканської селищної територіальної громади,
відповідачі: Диканська селищна рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа - Комунальна установа природно-заповідний фонд Регіонального ландшафтного парку «Диканський» Полтавської обласної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення Диканського районного суду Полтавської області 
від 03 жовтня 2024 року у складі судді Кириченко О. С. та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 березня 2025 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Кузнєцової О. Ю., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року Диканська окружна прокуратура Полтавської області 
в інтересах держави в особі Диканської селищної територіальної громади звернулася до суду з позовом до Диканської селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Комунальна установа природно-заповідний фонд Регіонального ландшафтного парку «Диканський» Полтавської обласної ради (далі - РЛП «Диканський»), про визнання незаконним рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права приватної власності, повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що Диканська окружна прокуратура Полтавської області під час вивчення стану законності при переданні земельних ділянок 
у власність та користування на території РЛП «Диканський» встановила факт протиправного передання у приватну власність земельної ділянки природно-заповідного фонду.

Прокурор указував, що рішенням Диканської селищної ради від 26 січня 
2022 року № 36 затверджено проєкт землеустрою та передано ОСОБА_1 
у власність земельну ділянку площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Михайлівка Полтавського району Полтавської області.

Право приватної власності на цю земельну ділянку з кадастровим номером 5321084905:05:001:0412 зареєстровано за ОСОБА_1 09 лютого 2022 року за № 46714541.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 
і ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Шимкою О. І., зареєстрованого в реєстрі 
11 липня 2023 року за № 929, до ОСОБА_2 перейшло право власності на вказану земельну ділянку.

Право приватної власності на цю земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав за ОСОБА_2 зареєстровано 11 липня 2023 року за 
№ 50953012.

Позивач звертав увагу на те, що відповідно до Проєкту організації території, охорони і рекреаційного використання природних комплексів та об`єктів РЛП «Диканський» вказана земельна ділянка належить до пасовищ та розташована в зоні регульованої рекреації РЛП «Диканський».

Оскільки з часу створення до цього часу проєкт землеустрою щодо встановлення меж території природно-заповідного фонду РЛП «Диканський» не розроблений та не затверджений, його межі визначаються відповідно до проєкту створення, як передбачено статтею 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».

Крім того, листом від 26 травня 2022 року № 49/02012 на адресу Диканської селищної ради РЛП «Диканський» повідомив про те, що в зоні регульованої рекреації (об`єкт ІІ-7 «Михайлівка») виявлено близько 4,0000 га ріллі на земельній ділянці, яка згідно з Проєктом організації території, охорони 
і рекреаційного використання природних комплексів та об`єктів РЛП «Диканський» має використовуватися як «випаси».

У межах кримінального провадження № 42022172020000014 від 08 червня 2022 року на запит Диканської окружної прокуратури Полтавської області, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, ДП «Центр державного земельного кадастру» повідомили, що за результатами геопросторового аналізу встановлено, що межі ряду земельних ділянок, 
у тому числі спірної земельної ділянки, перебувають в межах об`єкта інформаційного шару РЛП «Диканський».

Позивач зазначав, що чинне земельне законодавство не передбачає порядку безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок, які належать до земель природно-заповідного фонду.

Тобто рішення Диканської селищної ради від 26 січня 2022 року № 37 
в частині затвердження проєкту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки прийнято всупереч нормам законодавства, а тому його слід визнати незаконним та скасувати, оскільки вказане рішення є незаконним, спірна земельна ділянка, відповідно до законодавства не може перебувати у приватній власності, а отже подальше її відчуження ОСОБА_1 ОСОБА_2 також є неправомірним.

Посилаючись на вказане, прокурор просив:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 
11 липня 2023 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ;
- скасувати державну реєстрацію та припинити право приватної власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, запис про державну реєстрацію від 11 липня 2023 року № 50953012;
- зобов`язати ОСОБА_2 повернути спірну земельну ділянку на користь держави в особі Диканської територіальної громади;
- визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію спірної земельної ділянки від 08 вересня 2021 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що у матеріалах справи немає доказів того, що межі РЛП «Диканський» встановлені в натурі. Суд встановив, що з моменту створення і до цього часу проєкт землеустрою щодо встановлення меж території природно-заповідного фонду РЛП «Диканський» не розроблений та не затверджений. І на час виділення ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки в порядку безоплатної приватизації, і на час укладення ним договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки з ОСОБА_2 , 
і станом на зараз у Державному земельному кадастрі немає будь-якого обмеження чи обтяження щодо спірної земельної ділянки. При виділенні ОСОБА_1 спірної земельної ділянки орган місцевого самоврядування діяв у межах своїх повноважень, на підставі чинного на той час законодавства, виходячи з відомостей про цю земельну ділянку, які були наявні у відповідних державних реєстрах та Публічній кадастровій карті України. 

При цьому суд першої інстанції зазначив, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не 
є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі 
№ 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. 

Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 березня 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури залишено без задоволення.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 03 жовтня 
2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що, зважаючи на обставини справи в їх сукупності та з метою запобігання невиправданому втручанню держави 
в право власності особи, необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 
11 липня 2023 року, скасування державної реєстрації та припинення права приватної власності ОСОБА_2 і її зобов`язання повернути спірну земельну ділянку на користь держави в особі Диканської територіальної громади, а доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для задоволення позову не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

23 квітня 2025 року заступник керівника Полтавської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Диканського районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 березня 2025 року 
й ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди всупереч статтям 76, 77, 80 ЦПК України безпідставно не взяли до уваги лист РЛП «Диканський» від 
15 червня 2023 року № 90/06-08, згідно з яким спірна земельна ділянка розташована в межах РЛП «Диканський» та входить до зони регульованої рекреації, відповідно до креслення «Розподіл території за режимом охорони 
і використання» Проєкту організації території, охорони, відтворення 
і рекреаційного використання природних комплексів та об`єктів. Суди також не врахували, що відповідно до протоколу огляду спірної земельної ділянки, проведеного 09 серпня 2022 року в межах кримінального провадження 
№ 42022172020000014 від 08 червня 2022 року за участю начальника відділу держохорони РЛП «Диканський» та сертифікованого інженера-землевпорядника, встановлено, що ця земельна ділянка входить у межі РЛП «Диканський» і є розораною. Вказує, що спірна земельна ділянка в силу імперативної вказівки закону належить до земель природно-заповідного фонду. Незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним. Доказів того, що спірна земельна ділянка розташована поза межами РЛП «Диканський», немає. Заявник звертає увагу на те, що скасування рішення органу місцевого самоврядування є належним способом захисту у негаторному позові. 

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 
2020 року у справі № 916/2791/13, від 12 червня 2019 року у справі 
№ 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, 
від 23 жовтня 2019 року у справі № 488/402/16-ц, від 07 квітня 2020 року 
у справі № 372/1684/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц, від 12 березня 2024 року 
у справі № 927/1206/21, постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року 
у справі № 813/4701/16, від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11164/16, 
від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, від 07 жовтня 2020 року 
у справі № 910/2323/18, від 16 вересня 2022 року у справі № 752/3090/19, 
від 15 лютого 2023 року у справі № 734/1560/20, від 09 січня 2025 року 
у справі № 709/480/23, від 10 червня 2019 року у справі № 903/581/18, 
від 15 листопада 2019 року у справі № 909/887/18, від 28 січня 2020 року 
у справі № 910/6981/19, від 17 лютого 2022 року у справі № 910/20566/20, 
від 19 січня 2022 року у справі № 592/10296/16, від 11 жовтня 2023 року 
у справі № 734/1560/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші аргументи учасників справи

16 червня 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення Диканського районного суду Полтавської області 
від 03 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 20 березня 2025 року залишити в силі.

Відзив мотивований тим, що позивач не довів факту перебування спірної земельної ділянки в межах РЛП «Диканський», а суди правильно застосували норми матеріального права, виходячи з фактичних обставин справи.

Рух касаційних скарг та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Диканського районного суду Полтавської області.

17 червня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

16 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Диканської селищної ради із заявою про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої у межах с. Михайлівка, на території Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області.

08 вересня 2021 року відділ у Баштанському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області здійснив державну реєстрацію земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер 5321084905:05:001:0412, для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с. Михайлівка Полтавського району Полтавської області, на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 
ОСОБА_1 .

Рішенням Диканської селищної ради від 26 січня 2022 року № 36 затверджено проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок згідно з додатком та передано громадянам у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області, згідно 
з додатком. 

Відповідно до витягу з додатка до цього рішення, серед інших під № 42 зазначено ОСОБА_1 , якому затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер 5321084905:05:001:0412, для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с. Михайлівка Полтавського району Полтавської області.

Право приватної власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 
09 лютого 2022 року за № 46714541.

11 липня 2023 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Шимкою О. І. і зареєстрований в реєстрі за № 929.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомо, що право приватної власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 11 липня 2023 року за № 50953012.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам не відповідає.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції про те, що у матеріалах справи немає доказів того, що межі РЛП «Диканський» встановлені в натурі. З моменту створення і до цього часу проєкт землеустрою щодо встановлення меж території природно-заповідного фонду РЛП «Диканський» не розроблений та не затверджений. І на час виділення ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки в порядку безоплатної приватизації, і на час укладення ним договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки з ОСОБА_2 , 
і станом на зараз у Державному земельному кадастрі немає будь-якого обмеження чи обтяження щодо спірної земельної ділянки. При виділенні ОСОБА_1 спірної земельної ділянки орган місцевого самоврядування діяв у межах своїх повноважень, на підставі чинного на той час законодавства, виходячи з відомостей про цю земельну ділянку, які були наявні у відповідних державних реєстрах та Публічній кадастровій карті України. 

При цьому, апеляційний суд зазначив, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не 
є необхідним для ефективного відновлення його права.

Проте колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Надаючи оцінку заявленим вимогам, колегія суддів враховує таке.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛстаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу 
в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, 
й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний 
і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор як на підставу заявлених вимог посилався на те, що спірна земельна ділянка відповідно до Проєкту організації території, охорони і рекреаційного використання природних комплексів та об`єктів РЛП «Диканський» відноситься до пасовищ та розташована в зоні регульованої рекреації РЛП «Диканський» і входить до природно-заповідного фонду, внаслідок чого земельна ділянка площею 
2,00 га з кадастровим номером 5321084905:05:001:0412 незаконно вибула із земель державної власності.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля, її надра атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, 
є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на різні категорії.

У частині першій статті 20 ЗК України передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Отже, зміна цільового призначення земельних ділянок (тобто переведення земельної ділянки з однієї категорії, визначеної частиною першою статті 19 ЗК України в іншу) здійснюється за проєктами землеустрою та 
з дотриманням відповідної процедури.

У частинах першій і другій статті 116 ЗК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх 
у користування.

Згідно з частиною п`ятою статті 116 ЗК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, земельні ділянки, які перебувають 
у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються 
у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

У частинах першій і третій статті 152 ЗК України визначено, що власник або землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі: шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України (частина друга статті 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»).

Відповідно до статті 43 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва) (стаття 44 ЗК України).

Згідно з частиною першою статті 461 ЗК України землі територій та об`єктів природно-заповідного фонду використовуються з урахуванням обмежень у їх використанні, визначених відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та положеннями про ці території, об`єкти.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до природно-заповідного фонду України належать: 
- природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища;
- штучно створені об`єкти - ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, пам`ятки природи, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва.

Заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва залежно від їх екологічної і наукової, історико-культурної цінності можуть бути загальнодержавного або місцевого значення.

Залежно від походження, інших особливостей природних комплексів та об`єктів, що оголошуються заказниками чи пам`ятками природи, мети 
і необхідного режиму охорони:
- заказники поділяються на ландшафтні, лісові, ботанічні, загальнозоологічні, орнітологічні, ентомологічні, іхтіологічні, гідрологічні, загальногеологічні, палеонтологічні та карстово-спелеологічні;
- пам`ятки природи поділяються на комплексні, пралісові, ботанічні, зоологічні, гідрологічні та геологічні. Пам`ятки природи можуть розташовуватися на території інших об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, 
є власністю Українського народу. Регіональні ландшафтні парки, зони - буферна, антропогенних ландшафтів, регульованого заповідного режиму біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, включені до складу, але не надані національним природним паркам, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва можуть перебувати як 
у власності Українського народу, так і в інших формах власності, передбачених законодавством України. Ботанічні сади, дендрологічні парки та зоологічні парки, створені до прийняття цього Закону, не підлягають приватизації. У разі зміни форм власності на землю, на якій знаходяться заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, землевласники зобов`язані забезпечувати режим їх охорони і збереження з відповідною перереєстрацією охоронного зобов`язання.

Відповідно до абзацу четвертого статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям 
і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання (частини перша, п`ята статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд»).

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/2323/18, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «незавершення технічної процедури встановлення меж національного природного парку, як об`єкта природно-заповідного фонду (неоформлення даної земельної ділянки за Національним природним парком «Голосіївський»), не змінює цільового призначення вищезазначеної земельної ділянки як земель природно-заповідного фонду.».

Із матеріалів справи відомо, що:

- рішенням Полтавської обласної ради від 17 серпня 1999 року з метою збереження цінних природних та історико-культурних комплексів і об`єктів; створення умов для ефективного туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів і об`єктів; сприяння екологічній освітньо-виховній роботі на території регіонального ландшафтного парку місцевого значення «Диканський», утвореного рішенням Полтавської обласної ради народних депутатів від 27 жовтня 1994 року на площі 11945 га, затверджено проєкт «Організація території, охорона і рекреаційне використання природних комплексів та об`єктів регіонального ландшафтного парку «Диканський» Полтавської області», розроблений Українським державним інститутом проєктування міст «Діпроміст» (т. 1, а. с. 34);

- у листі від 07 вересня 2022 року № 3/1239 Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» повідомило, що за результатами геопросторового аналізу встановлено, що межі, зокрема, земельної ділянки 
з кадастровим номером 5321084905:05:001:0412, перебувають в межах об`єкта інформаційного шару регіонального ландшафтного парку місцевого значення «Диканський» (т. 1, а. с. 42);

- у листі РЛП «Диканський» від 15 червня 2023 року № 90/06-08 повідомлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5321084905:05:001:0412, площею 2,00 га, яка розташована на території Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області, що належить на праві власності ОСОБА_1 , розташована в межах РЛП «Диканський» та входить до зони регульованої рекреації, відповідно до креслення «Розподіл території за режимом охорони і використання» Проєкту організації території, охорони, відтворення і рекреаційного використання природних комплексів і об`єктів парку (т. 1, а. с. 36);

- у відзиві на позовну заяву Диканська селищна рада вказала, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 5321084905:05:001:0412 розташована у межах РЛП «Диканський» (т. 1, а. с. 76-85).

Також прокурор на підтвердження того, що спірна земельна ділянка 
з кадастровим номером 5321084905:05:001:0412 розташована в межах РЛП «Диканський», посилався на картографічні матеріали проєкту створення РЛП «Диканський» (т. 1, а. с. 47, 48).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

У частині першій статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, 
а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку 
з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Ухвалюючи рішення про залишення апеляційної скарги заступника керівника Полтавської обласної прокуратури без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд наведеного не врахував, не надав належної оцінки доводам прокурора щодо порушення порядку передання 
у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, не дослідив належним чином докази на підтвердження її місцезнаходження, не звернув уваги на межі РЛП «Диканський», визначені на картографічних матеріалах, обмежившись висновками про те, що на час передання у власність 
ОСОБА_1 спірної земельної ділянки вона, за даними органів Держгеокадастру, належала до земель сільськогосподарського призначення.

Відсутність розробленої документації із землеустрою зі встановленням 
у натурі меж земельної ділянки природно-заповідного фонду згідно 
з частиною четвертою статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» не може бути єдиною підставою для висновку про відсутність об`єкта природно-заповідного фонду.

Отже, апеляційний суд неналежним чином дослідив зібрані у справі докази, неправильно застосував положення статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».

Верховний Суд у постановах від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11164/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, від 16 вересня 2022 року 
у справі № 752/3090/19, від 15 лютого 2023 року у справі № 734/1560/20 звертав увагу, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що узгоджується із положеннями частини четвертої статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», а неналежне оформлення земельної ділянки не змінює її цільового призначення як віднесеної до земель природно-заповідного фонду і не звільняє органи державної влади від обов`язку діяти відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку зміни цільового призначення та вилучення земельної ділянки.

Лише після встановлення фактичних обставин справи щодо розташування спірної земельної ділянки можна вирішити спір у частині вимог прокурора про повернення земельної ділянки та надати оцінку способу захисті.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора, не надав належної та повної оцінки усім доводам апеляційної скарги прокурора, не аргументував належним чином відхилення доводів позивача.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд 
є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази і при цьому застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановлено, а суд касаційної інстанції
у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, при цьому не враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені 
у зазначених правових позиціях Верховного Суду, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної 
інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 20 березня 2025 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська     	
Судді: 	А. Ю. Зайцев    	
	Є. В. Коротенко    	
	В. М. Коротун     	
	М. Ю. Тітов