ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року
м. Київ

справа № 552/1706/23
провадження № 61-7445ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради (стягувач), ОСОБА_2 (боржник),
суб`єкт, дії якого оскаржуються - Київський відділ державної виконавчої служби у м. ПолтавіПівнічно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2024 року у складі судді Турченко Т. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2025 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Одринської Т. В., Пікуля В. П.,
Історія справи
Короткий зміст cкарги
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії Київського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - Київський ВДВС у м. Полтаві).
Скарга обґрунтована тим, що:
30 березня 2023 року Київським районним судом м. Полтави видано судовий наказ про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території станом на 01 березня 2023 у розмірі 7 977,53 грн та по 134,20 грн судового збору з кожного. Даний судовий наказ набрав чинності 26 травня 2023 року;
після набрання судовим наказом чинності КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради направило до Київського ВДВС у м. Полтаві заяву про примусове виконання судового наказу та копію судового наказу, проте в заяві було вказано про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , тобто, 
ОСОБА_2 взагалі не зазначено в даній заяві;
25 листопада 2023 року старшим державним виконавцем Ткаченко М. С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 про стягнення заборгованості в розмірі 7 977,53 грн солідарно, судових витрат у розмірі 134,20 грн з кожного та стягнення 811,18 грн виконавчого збору, а також постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, в якій зазначено суму до стягнення в розмірі 162 грн. Проте, в даних постановах вказано, що боржник ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;
27 жовтня 2023 року старшим державним виконавцем Ткаченко М. С. стягнуто повністю всю заборгованість із ОСОБА_1 та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2;
15 листопада 2023 року Київським районним судом винесено ухвалу, якою скасовано судовий наказ від 30 березня 2023 року у справі 
№ 552/1706/23;
24 липня 2024 року він звернувся з письмовим запитом до начальника Київського ВДВС у м. Полтаві Міщаніна О. В., в якому просив надати йому документи, на підставі яких з нього було стягнуто кошти в сумі 9 050 грн.
до часу звернення з запитом, він жодних документів в межах 
ВП № 37146705 не отримував, а тому 24 липня 2024 року звернувся зі скаргою до Київського ВДВС у м. Полтаві, на яку 15 серпня 2024 року отримав відповідь про те, що всі рішення, дії чи бездіяльність можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом;
вважає, що дії Київського ВДВС у м. Полтаві є протиправними, оскільки з нього були стягнуті кошти в повному обсязі, а не в солідарному порядку з ОСОБА_2 , на вул. Бабічів Яр він не зареєстрований та не проживавав, жодних постанов за адресою місця свого фактичного місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , він не отримував, а тому не мав можливості їх оскаржити. На подану скаргу від 24 липня 2024 року, в якій він просив ВДВС скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження та повернути кошти, відредаговано лише відпискою про те, що боржник повинен звернутися з цим питанням до суду.
Враховуючи викладене скаржник просив: 
визнати протиправними дії Київського ВДВС у м. Полтаві, які полягали у не направленні ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження від 25 жовтня 2023року ВП НОМЕР_2 та стягнення з нього всієї суми заборгованості, хоча заборгованість є солідарною із ОСОБА_2 ; 
зобов`язати Київський ВДВС у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати постанову про відкриття провадження від 25жовтня 2023 року ВП НОМЕР_2;
повернути  ОСОБА_1  неправомірно стягнені грошові кошти в сумі 
9 084,91 грн.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
на виконання вказаного судового наказу у справі №552/1706/23 на користь підприємства Київським відділом ДВС з ОСОБА_1 солідарно стягнуто суму заборгованості 7 977, 53 грн на особовий рахунок № НОМЕР_1 та частину судового збору у розмірі 134, 20 грн, а всього 8 111, 73 грн. Вказана сума на особовий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий за адресою: 
АДРЕСА_1 , надійшла 27 жовтня 2023 року;
15 листопада 2023 року ухвалою Київського районного суду м. Полтави скасовано судовий наказ у справі №552/1706/23 було скасовано та роз`яснено, що заявлені стягувачем вимоги можуть бути розглянуті у спрощеному позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо пред`явлення позову;
отже, Київським відділом ДВС було стягнуто кошти згідно судового наказу раніше, аніж винесено ухвалу про його скасування;
крім того, судом встановлено, що в судовому порядку питання повернення/перерахунку (поворот виконання) коштів, стягнутих на виконання вказаного наказу з ОСОБА_1 у розмірі 8 111, 73 грн, ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2023 року у справі №552/1706/23 не вирішувалося. А тому, старший державний виконавець Київського ВДВС у м. Полтаві Ткаченко М. С. діяла правомірно та в межах Закону України «Про виконавче провадження»;
постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 
від 25 жовтня 2023 року була надіслана державним виконавцем боржнику за адресою зазначеною у заяві стягувача - АДРЕСА_1 , що підтверджується даними з реєстру відправлень рекомендованої кореспонденції та журналу вихідної кореспонденції;
вулицю Желвакова у м. Полтаві перейменовано на Бабичів Яр згідно рішення Полтавської міської ради тридцять першої сесії восьмого скликання від 19 травня 2023 року «Про перейменування вулиць, провулків, бульвару, площі та скверу у населених пунктах Полтавської міської територіальної громади», тому аргумент скаржника ОСОБА_1 , що АДРЕСА_3 не існує, є необгрунтованим;
враховуючи положення статті 544 ЦК України, ОСОБА_1 має право на зворотну вимогу (регрес) до ОСОБА_2 ;
крім того, в судовому засіданні скаржник не заперечував та в самій скарзі вказував, що 24 липня 2024 року він перебував в місті Полтаві та звернувся з письмовим запитом до начальника Київського ВДВС у м. Полтаві Міщаніна О. В., в якому просив надати заяву стягувача з усіма додатками, постанову про відкриття виконавчого провадження, за якою з його картки стягнуто грошові кошти в сумі 9 084, 91 грн. 24 липня 2024 року він отримав у приміщенні Київського відділу ДВС копії документів виконавчого провадження. А отже, саме 24 липня 2024 року він дізнався про порушення його права. Але зі скаргою до суду ОСОБА_1 звернувся 13 вересня 2024 року, про що свідчить штемпель Київського районного суду м. Полтави з датою про прийняття скарги (а.с.43), тобто строк на подачу скарги ОСОБА_1 був пропущений. А тому на підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що в задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії слід відмовити в зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавськогшо апеляційного суду від 07 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2024 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
встановивши відсутність порушень з боку державного виконавця під час виконання чинного на той час судового рішення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , оскільки оскаржувані рішення та дії були вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, право заявника порушено не було;
оскільки державний виконавець проводила виконавчі дії щодо примусового виконання судового рішення про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за судовим наказом № 552/1706/23 
від 30 березня 2023 року та виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 було закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» - у зв`язку з повним виконанням судового наказу до його скасування судом, стягнення державним виконавцем виконавчого збору та витрат виконавчого провадження не суперечить вимогам Закону, а повернення відповідних сум можливо у порядку повороту виконання судового рішення, встановленому статтею 444 ЦПК України;
з матеріалів справи вбачається, що у провадженні Київського ВДВС у м. Полтаві перебувало також виконавче провадження ВП № 73146229 про стягнення заборгованості за судовим наказом № 552/706/23 із солідарного боржника ОСОБА_2 , яке було закінчено 17 листопада 2023 року на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» - у зв`язку зі скасуванням судового наказу, тому твердження апелянта про проведення виконання лише відносного одного з солідарних боржників є безпідставним;
подану заявником скаргу було розглянуто та вирішено судом по суті, тому доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального законодавства, зокрема, статей 449, 127 ЦПК України, у відповідності до вимог частини другої статті 376 ЦПК України не є підставою для скасування судового рішення, оскільки такі порушення не призвели до неправильного вирішення справи.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
13 червня 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2024 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 .
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд першої інстанції, на що не звернув увагу суд апеляційної інстанції, фактично скаргу ОСОБА_1 , де я ОСОБА_2 є третьою особою, не розглядав, а лише в резолютивній частині послався на пропущення строку звернення до суду зі скаргою на визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії;
суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у цій справі вийшов за межі своїх повноважень та відмовив у задоволенні скарги в зв`язку з пропуском строку звернення до суду;
при стягненні коштів старшим державним виконавцем Ткаченко М. С. не враховано, що в судовому наказі по справі № 552/1706/23 стягнено солідарно заборгованість за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 станом на 01 березня 2023 року в розмірі 7977,53 грн та по 134,20 грн судового збору з кожного. Як виявилося, що з ОСОБА_1 були стягнуті повністю всі кошти, солідарного стягнення не було. А також, в постановах вказана адреса боржника - АДРЕСА_1 . У Полтаві є лишень вулиця Бабичів Яр, тому не зрозуміло, яку адресу вказав старший державний виконавець у постановах, боржник ніколи за такою адресою не проживав і не був зареєстрований;
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» не була направлена постанова про відкриття виконавчого провадження від 25 жовтня 2023 року. У зв`язку з чим, останні не змогли скористатися своїм правом, щоб її оскаржити, а вже 
27 жовтня 2023 року старшим державним виконавцем Ткаченко М. С. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження;
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взагалі не отримували ні судового наказу по справі № 552/1706/23, ні постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2, ні про закінчення виконавчого провадження, а ОСОБА_1 перебував і перебуває на службі в лавах ЗСУ;
про існування виконавчого провадження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дізналися лише після списання коштів державною виконавчою службою усієї заборгованості з ОСОБА_1 . У зв`язку з перебуванням на службі, останній не міг вчасно звернутися до органів виконавчої служби для надання пояснень з цього приводу та для витребування копій постанов, платіжних інструкцій, листа від 25 жовтня 2023 року № 124215 «Про відкриття виконавчого провадження», заяви стягувана про примусове виконання № 2387/2023 від 23 жовтня 2023 року з копією судового наказу у справі № 552/1706/23;
на подану скаргу від 24 липня 2024 року, в якій ОСОБА_1 просив ВДВС скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження та повернути кошти, відреаговано лише відпискою про те, що боржник повинен звернутися з цим питанням до суду.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 30 червня 2025 року указані недоліки було усунуто.
Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 552/1706/23 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У жовтні 2025 року матеріали справи № 552/1706/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2026 року справу призначено судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 19 вересня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).
Позиція Верховного Суду
Щодо вимог скарги про визнання дій протиправними щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору
Постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19) вказано, що: 
«юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. 
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19), і підстав для відступлення від неї не вбачається».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19) зазначено, що:
«імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. 
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21) вказано, що: 
«частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Аналізуючи зазначені норми права у поєднанні з висловленими Великою Палатою Верховного Суду принципами визначення юрисдикції спорів, пов`язаних з виконанням виконавчих документів, слід дійти висновків, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції. 
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону України «Про виконавче провадження», підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця».
Суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу (частина перша статті 414 ЦПК України).
У разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору (частина четверта статті 414 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
суди не врахували, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом;
скарга ОСОБА_1 про визнання дій Київського ВДВС у м.Полтаві протиправними, щодо винесення постанови про відкриттявиконавчого провадження від 25 жовтня 2023 року ВП НОМЕР_2 в частині стягнення 
811,18 грн виконавчого збору не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Тому провадження у справі у цій частині слід закрити та повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи у частині вказаних вимог віднесений до юрисдикції адміністративного суду.
Щодо вимог касаційної скарги ОСОБА_2 
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження№ 61-3480сво21) вказано, що «Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). У справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 761/18365/20 (провадження № 61-9164св23) вказано, що «основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У справі, що переглядається: в касаційних скаргах скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять скасувати постанову апеляційного суду як в частині задоволених позовних вимог до них, так і в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_2; інші відповідачі (ОСОБА_3, ОСОБА_2) не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_2) свідчить про їх повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до них. Аналіз аргументів касаційних скарг свідчить, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не навели переконливих доводів, яким чином судове рішення апеляційного суду порушує їх права та інтереси в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2, за умови, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не оскаржили постанову апеляційного суду, тобто погодилися з постановою апеляційного суду в частині позовних вимог до них. Тому оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_2 належить залишити без змін».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у 
справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23) зазначено, що 
«ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у касаційній скарзі не навело доводів з приводу незаконності та/або необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, а також не зазначило, як задоволення зазначених вимог порушує його права та інтереси за умови, що відповідачі, до яких пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили».
Автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі 
№ 601/1396/21).
У справі, що переглядається: 
до суду зі скаргою на дії Київського ВДВС у м. Полтаві звернувся ОСОБА_1 ;
оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції, з якою погодився суд апеляційної інстанції, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено;
з касаційною скаргою до Верховного Суду звернулася ОСОБА_2 ;
ОСОБА_1 не скористався своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка ОСОБА_1 свідчить про повну його згоду з оскарженими судовими рішеннями;
аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_2 не навела переконливих доводів, яким чином оскаржені судові рішення порушують її права та інтереси, за умови, що ОСОБА_1 не оскаржив судові рішення, тобто, погодилися з ними;
тому, з урахуванням принципу диспозитивності та меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції в іншій частині оскаржувані судові рішення залишає без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина друга статті 414 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм процесуального права. У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що:
оскаржені судові рішення в частині вимог скарги ОСОБА_1 про визнання дій Київського ВДВС у м. Полтаві протиправними, щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору слід скасувати;
провадження у справі в частині вимог скарги ОСОБА_1 про визнання дій Київського ВДВС у м. Полтаві протиправними щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору закрити;
повідомити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи в частині вимог його скарги про визнання дій Київського ВДВС у м. Полтаві протиправними щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору, віднесений до юрисдикції адміністративного суду.
Оскільки касаційний суд вирішив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України частково закрити провадження у справі, то він відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює ОСОБА_1 про його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи у відповідній частині до суду адміністративної юрисдикції.
В іншій частині оскаржені судові рішення слід залишити без змін.
Керуючись статтями 255, 256, 400, 406, 409, 412, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2025 року в частині вимог скарги ОСОБА_1 про визнання дій Київського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) протиправними щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору скасувати.
Провадження у справі у частині вимог скарги ОСОБА_1 про визнання дій Київського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)протиправними щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору закрити.
Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи в частині вимог скарги ОСОБА_1 про визнання дій Київського відділу державної виконавчої служби у м. ПолтавіПівнічно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) протиправними щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору віднесений до юрисдикції адміністративного суду.
В іншій частині ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2025 року залишити без змін.
З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції ухвала Київського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2024 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2025 року в скасованій частині втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко