ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 140/6737/22
касаційне провадження № К/990/23863/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Ханової Р.Ф.,  Хохуляка В.В., 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Виробничо-комерційного приватного підприємства «Агропромтехцентр» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.12.2022 (суддя Димарчук Т.М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2023 (головуючий суддя Кушнерик М.П., судді Курилець А.Р., Мікула О.І.) у справі за позовом Виробничо-комерційного приватного підприємства «Агропромтехцентр» до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
УСТАНОВИВ:
Виробничо-комерційне приватне підприємство «Агропромтехцентр» (далі - Підприємство, позивач, платник) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі - Управління, відповідач, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 15.06.2022 № 0016360703 (форма В1), №0016380703 (форма В4).
Обґрунтовуючи вимоги, позивач послався на безпідставність висновків контролюючого органу про завищення ним суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за листопад 2021 року на 8014,00 грн з підстав хибності висновків контролюючого органу про придбання платником дизельного палива в кількості 1655 л на суму 37927,14 грн, газу нафтового скрапленого в кількості 140 л газу на суму 2144,34 грн, які не використовувались в його господарській діяльності та оподатковуваних операціях платника. Позивач зазначає, що наданими доказами підтверджується, що усе паливо було використано ним для заправлення власних та орендованих автомобілів, які використовувалися Підприємством у власній господарській діяльності. Також, позивач посилається на те, що Підприємством надано до перевірки накази про закріплення водіїв і працівників за транспортними засобами та наказ про введення в експлуатацію основних засобів від 14.05.2021. 
Крім того, позивач послався на необґрунтованість висновків контролюючого органу про завищення платником від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, в сумі 609419,00 грн та вважає хибними твердження відповідача про завищення Підприємством податкового кредиту на суму 609419,00 грн, що призвело до завищення на цю суму від`ємного значення з податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду. Зазначає, що з висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки, слідує, що на формування від`ємного значення показника в декларації з податку на додану вартість за листопад 2021 року вплинуло здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг на митній території України за період липень-листопад 2021 року, оскільки показник з від`ємним значенням податку на додану вартість наявний безперервно з липня по листопад 2021 року, а тому цей період підлягав перевірці. 
Позивач зауважує, що на запити податкового органу про надання первинних документів за період з липня по жовтень 2021 року, він надав відповідачу документи за період з вересня по жовтень 2021 року, водночас, документи за період з липня по вересень 2021 року позивач не надав, оскільки за цей період податковий орган провів три камеральні перевірки, якими підтвердив правомірність формування суми від`ємного значення з податку на додану вартість у розмірі 609419,00 грн і контролюючим органом не було виявлено жодних порушень податкового законодавства з боку позивача. Вважає, що у контролюючого органу не було підстав для проведення повторної перевірки декларування податку на додану вартість за період липень-вересень 2021 року, оскільки даний період був охоплений попередніми камеральними перевірками платника податків.
Волинський окружний адміністративний суд рішенням від 26.12.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2023, у задоволенні позову відмовив. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про правомірність оспорюваних податкових повідомлень-рішень. Суди погодилися із висновками контролюючого органу про порушення платником вимог пункту 44.1 статті 44, пункту 187.1 статті 187, абзацу «г» пункту 198.5 статті 198, абзацу «б» пункту 200.4 статті 200, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), внаслідок чого платником занижено податкові зобов`язання з податку на додану вартість за листопад 2021 року на суму 8014,00 грн, що призвело до завищення суми бюджетного відшкодування на суму 8014,00 грн, з підстав придбання позивачем дизельного палива та газу нафтового скрапленого, які не використовувались в оподатковуваних операціях платника та належать до операцій, що не є господарською діяльністю платника податку дизельного палива в кількості 1655 л на суму 37927,14 грн (крім того ПДВ 7585,43 грн) та газу нафтового скрапленого в кількості 140 л на суму 2144,34 грн (крім того ПДВ 428,87 грн).
Також, суди першої та апеляційної інстанцій погодилися з висновками контролюючого органу про завищення платником податкового кредиту на суму 609419,00 грн, що призвело до завищення на цю суму від`ємного значення з податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду, оскільки платником під час проведення перевірки не було надано документи на підтвердження правомірності відображення податкового кредиту з податку на додану вартість за період липень-листопад 2021 року по господарських операціях з придбання Підприємством дизельного палива та газу нафтового скрапленого і подальшого їх використання у власній господарській діяльності.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати і направити справу на новий судовий розгляд (з урахуванням письмових пояснень).
Підставами касаційного оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій скаржник визначив пункти 3, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), які передбачають, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Позивач посилається на відсутність висновку Верховного Суду з питань застосування абзацу 2 пункту 78.2 статті 78 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у правовідносинах, коли документальні перевірки проводяться після камеральних перевірок з тих самих питань і за цей самий період. Скаржник вважає, що виходячи зі змісту положень наведеної норми права, ця норма застосовувана у випадках, коли документальні перевірки проводяться після будь-яких перевірок з тих самих питань і за цей самий період, а не тільки документальних.
Також, як на підставу касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій у цій справі, скаржник посилається на положення пункту 1 частини другої статті 353 КАС України, яке передбачає, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
На обґрунтування цієї підстави позивач зазначає, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази. Скаржник вважає, що суди залишили поза увагою його доводи стосовно того, що платник надав контролюючому органу первинні документи за період з вересня по жовтень 2021 року, а документи з липня по вересень 2021 року позивач не надав з тих підстав, що за цей період вже були проведені камеральні перевірки і сума 609419 грн була підтверджена результатами трьох камеральних перевірок, за липень, серпень і вересень 2021 року, та в податковій декларації за листопад 2021 року, зокрема, в додатках №2, №3 до неї, відсутні показники декларацій за липень, серпень і вересень 2021 року. 
Позивач доводить, що суди попередніх інстанцій не дослідили: долучені до матеріалів справи первинні документи, які підтверджують, що усе придбане Підприємством паливо було використано у його господарській діяльності для заправлення власних та орендованих автотранспортних засобів, які використовувалися у господарській діяльності платника; декларації з податку на додану вартість за вересень, жовтень і листопад 2021 року; первинні бухгалтерські документи, що підтверджують формування показників декларацій за липень, серпень і вересень 2021 року; результати камеральних перевірок за період з липня по вересень 2021 року, якими встановлено відсутність податкових порушень, і саме за цей період позивачу було нараховано податкові зобов`язання під час перевірки іншого періоду; додатки №2, №3, які є невід`ємною частиною податкової декларації.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 14.08.2023 відкрив провадження за касаційною скаргою позивача та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на правильність висновків судів попередніх інстанцій, просить залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій просить залишити без змін. 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 10.02.2026 призначив справу до касаційного розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на 11.02.2026.
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій установлено, що контролюючим органом на підставі наказу від 18.01.2022 №79-п проведено документальну позапланову виїзну перевірку Підприємства з питань дотримання ним податкового законодавства при декларуванні за листопад 2021 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету, за результатами якої складено акт від 14.02.2022 № 997/07-03/20133772 (далі - акт перевірки), за висновками якого встановлено порушення платником вимог:
пункту 44.1 статті 44, пункту 187.1 статті 187, абзацу «г» пункту 198.5 статті 198, абзацу «б» пункту 200.4 статті 200, пункту 201.10 статті 201 ПК України, внаслідок чого платником занижено податкові зобов`язання за листопад 2021 року на суму податку на додану вартість у розмірі 8014,00 грн, що призвело до завищення суми бюджетною відшкодування в сумі 8014,00 грн; 
пунктів 44.1, 44.6 статті 44, пункту 46.1 статті 46, пунктів 198.1, 198.2 статті 298, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 ПК України, Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Мінфіну від 28.01.2016 №21, внаслідок чого платником завищено на 609419,00 грн суму податкового кредиту, що призвело до завищення на цю ж суму від`ємного значення з податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду; 
підпункту «б» пункту 200.4 статті 200 ПК України, внаслідок чого Підприємству відмовлено у бюджетному відшкодуванні за рахунок платника у банку по податковій декларації за листопад 2021 року на загальну суму податку на додану вартість 377387,00 грн.
На підставі висновків вказаного акта перевірки контролюючим органом були прийняті податкові повідомлення-рішення від 15.06.2022:
№0016360703 (форма В1), яким зменшено Підприємству суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за листопад 2021 року на 8014,00 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 801,40 грн;
№ 0016380703 (форма В4), яким зменшено Підприємству суму від`ємного значення суми податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, за листопад 2021 року на 609419,00 грн.
Фактичною підставою для висновків про зазначені вище порушення слугували висновки контролюючого органу про не підтвердження Підприємством використання придбаного палива у власній господарській діяльності з підстав неподання позивачем витребуваних контролюючим органом документів. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить із наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Підпунктом 75.1.1. пункту 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО. Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах, повнота нарахування та своєчасність сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі невідповідності резидента Дія Сіті вимогам, визначеним пунктами 2, 3 частини першої та пунктом 10 частини другої статті 5 Закону України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні».
Згідно з абзацами 1, 4 підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.
Підпунктом 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 ПК України встановлено, що документальна позапланова перевірка здійснюється, якщо платником подано декларацію, в якій заявлено до відшкодування з бюджету податок на додану вартість, за наявності підстав для перевірки, визначених у розділі V цього Кодексу, та/або з від`ємним значенням з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень. Документальна позапланова перевірка з підстав, визначених у цьому підпункті, проводиться виключно щодо законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та/або з від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень.
Відповідно до абзацу 2 пункту 78.2 статті 78 ПК України контролюючим органам забороняється проводити документальні позапланові перевірки, які передбачені підпунктами 78.1.1, 78.1.4, 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу, у разі, якщо питання, що є предметом такої перевірки, були охоплені під час попередніх перевірок платника податків.
Суди попередніх інстанцій, відхиляючи доводи Підприємства стосовно того, що у контролюючого органу не було підстав для проведення повторної перевірки декларування податку на додану вартість за період липень-вересень 2021 року, оскільки даний період був охоплений попередніми камеральними перевірками платника податків, виходили з того, що положення пункту статті 78.2 статті 78 ПК України є застосовними лише під час проведення документальних позапланових перевірок, тоді як камеральна перевірка має здійснюватися виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість.
Разом з тим, суди попередніх інстанцій не перевірили та не встановили, які саме питання були охоплені попередніми камеральними перевірками, з урахуванням питань, які були предметом документальної перевірки, результати якої оформлені актом від 14.02.2022 № 997/07-03/20133772, оскільки у випадку, якщо предметом такої перевірки були інші питання, не охоплені попередніми перевірками, то абзац 2 пункту 78.2 статті 78 ПК України не забороняє проводити документальну позапланову перевірку.
Щодо висновків контролюючого органу про непідтвердження розміру від`ємного значення з податку на додану вартість за листопад 2021 року з підстав ненадання Підприємством документів, запитуваних контролюючим органом, Верховний Суд зазначає наступне.
Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені у статті 44 ПК України.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 44.1 статті 44 ПК для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
За правилами пункту 44.6 статті 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
Відповідно до пункту 85.2 статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Цьому обов`язку кореспондує право посадових осіб контролюючого органу при проведенні перевірок вимагати і отримувати у платників податків копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Таке право закріплене нормою пункту 85.4 статті 85 ПК України.
У разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис (пункт 85.6 статті 85 ПК України).
Верховний Суд вже неодноразово аналізував положення статей 44, 85 ПК України у їх взаємозв`язку і сформовані ним підходи щодо застосування означених норм податкового законодавства є усталеними.
Так, зокрема, але не виключно, у постановах від 29.05.2020 (справа №826/27811/15), від 06.08.2019 (справа №160/8441/18), від 31.01.2020 (справа №826/15328/18), від 03.10.2023 (справа №420/534/20) Верховний Суд сформулював такий висновок. Надання платником податків фінансово-господарських документів під час проведення перевірки є необхідною умовою підтвердження правомірності задекларованих платником показників податкового обліку. Обов`язок платника податків зберігати документи й надавати їх під час перевірки контролюючому органу кореспондує з компетенцією контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі документів. Ненадання платником податків документів на підтвердження задекларованих показників податкового обліку прирівнюється нормами пункту 44.6 статті 44 ПК України до їх відсутності. Винятком є випадки виїмки документів або іншого їх вилучення правоохоронними органами та іншими компетентними органами. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені ним у податковій звітності, але не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.
Крім того, у постанові від 08.09.2019 (справа №802/1069/13-а) Верховний Суд також зауважував, що обставина щодо порушення платником податків обов`язку, встановленого пунктом 85.2 статті 85 ПК України, надати після початку перевірки всі документи, які пов`язані з предметом перевірки, не означає, що платник не має права додатково їх надати до прийняття контролюючим органом відповідного рішення за результатами перевірки та не звільняє контролюючий орган від обов`язку врахувати при прийнятті рішення додатково надані платником документи у строк, встановлений абзацом другим пункту 44.7 статті 44 ПК України, що прямо передбачено нормами пункту 44.6 статті 44 ПК України.
Також у постановах від 08.09.2019 (справа №802/1069/13-а), від 01.04.2020 (справа №640/637/19), від 04.03.2020 (справа №0440/5658/18) Верховний Суд висловив позицію про те, що законодавцем передбачено право платника податків надати контролюючому органу документи, які були відсутні під час перевірки. 
При цьому, у постановах від 24.02.2020 (справа №440/4443/18), від 27.04.2022 (справа №420/13197/20) Верховний Суд виснував, що суд не може обмежити право платника податків довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Разом з тим, з огляду на визначені нормами ПК України мету й повноваження контролюючого органу під час проведення податкової перевірки, у разі якщо рішення контролюючого органу вмотивоване саме ненаданням платником податків на вимогу контролюючого органу первинних документів, адміністративний суд, виходячи з окреслених процесуальним законом меж судового доказування, повинен перевіряти і враховувати такі обставини й винятки з них при вирішенні спору.
З огляду на викладене, Верховний Суд зазначає, що платник податків має право на подання документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки, після закінчення такої перевірки. Проте реалізація такого права має здійснюватися відповідно до вимог, встановлених ПК України, і до прийняття рішення за результатами такої перевірки. Поряд з цим, платник податків не позбавлений права довести у судовому процесі, що він вжив всіх залежних від нього заходів для забезпечення повної та об`єктивної перевірки, не ухилявся від її проведення, тобто, його поведінка жодним чином не була спрямована на перешкоджання контролюючому органу у здійсненні податкового контролю.
Разом з цим, як вбачається з акту перевірки, на запити контролюючого органу Підприємством надавалися відповіді із долученням первинних бухгалтерських документів. 
Зокрема, матеріалами справи підтверджується, що під час проведення перевірки контролюючим органом було вручено директору Підприємства запити про надання для перевірки документів від 31.01.2022 №1, №2, від 02.02.2022 №3, від 04.02.2022 №5.
У запиті про надання документів від 31.01.2022 №1 позивача зобов`язано надати для перевірки документи щодо здійснення господарської діяльності за липень-листопад 2021 року, зокрема: первинні документи (накладні, товарно-транспортні накладні, фіскальні чеки тощо); обороти по рахунках; виписки з банку; зовнішньоекономічні контракти, договори; документи, що підтверджують транспортування, перевезення товарів; документи, що підтверджують формування сум податкового кредиту за попередні періоди; та інші документи.
Підприємство у відповідь на запит надало контролюючому органу оригінали запитуваних документів лише за жовтень - листопад 2021 року.
У запиті про надання документів від 04.02.2022 №5 позивача зобов`язано надати для перевірки документи щодо здійснення господарської діяльності за липень-вересень 2021 року, зокрема: первинні документи (накладні, товарно-транспортні накладні, фіскальні чеки тощо); обороти по рахунках; виписки з банку; зовнішньоекономічні контракти, договори; документи, що підтверджують транспортування, перевезення товарів; документи, що підтверджують формування сум податкового кредиту за попередні періоди; та інші документи.
У відповідь на запит про надання документів від 04.02.2022 №5 позивач листом від 04.02.2022 повідомив, що з урахуванням попередньо наданих відповідей на запити, не вбачає підстав для надання документів, в яких відображена господарська діяльність товариства за період з липня по вересень 2021 року.
Посадовою особою контролюючого органу, яка проводила перевірку, складено акт про ненадання документів до перевірки від 04.02.2022 №173/07-03/20133772, в якому зазначено, що станом на 04.02.2022 до перевірки не надано документів щодо здійснення позивачем господарської діяльності за липень-вересень 2021 року.
Ненадання для перевірки документів за період з липня по вересень 2021 року позивач обґрунтовував тим, що за вказаний період податковим органом проведено три камеральні перевірки, якими було підтверджено суму від`ємного значення з податку на додану вартість у розмірі 609419,00 грн та не було виявлено жодних порушень податкового законодавства з боку Підприємства. 
На підтвердження вказаних обставин позивачем до матеріалів справи було надано: довідку контролюючого органу від 17.09.2021 №7650/03-20-18-05/20133772 про результати камеральної перевірки Підприємства з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банках за липень 2021 року; довідку контролюючого органу від 18.10.2021 №8657/03-20-18-05/20133772 про результати камеральної перевірки Підприємства з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банках за серпень 2021 року; довідку контролюючого органу від 18.11.2021 №9945/03-20-18-05/20133772 про результати камеральної перевірки Підприємства з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банках за вересень 2021 року.
Також, Підприємством було надано до суду договори, накази по Підприємству та інші первинні документи, які на його переконання підтверджують факт використання ПММ та скрапленого газу у власній господарській діяльності.
В свою чергу, суди, зазначаючи про не підтвердження використання у господарській діяльності платника придбаного ним дизельного палива та газу нафтового скрапленого, не надали належної правової оцінки наданим позивачем до перевірки документам за жовтень-листопад 2021 року, а також підставам ненадання платником таких документів за липень - вересень 2021 року.
З огляду на викладене, зважаючи на обсяг запитуваних у платника контролюючим органом документів та наданих платником на такі запити документів, а також наданих Підприємством до суду документів, Верховний Суд вважає висновки судів попередніх інстанцій про непідтвердження платником розміру від`ємного значення з податку на додану вартість лише з підстав ненадання Підприємством витребовуваних документів передчасними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не вказали, яких саме документів із наданих платником не вистачало контролюючому органу для перевірки правильності формування позивачем від`ємного значення, з урахуванням обставин проведення камеральних перевірок за попередні податкові періоди, що свідчить про те, що суди попередніх інстанцій без аналізу змісту поданих Підприємством документів формально обмежилися висновком про їх ненадання.
Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати все вище викладене, всебічно і повно з`ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, докази, якими вони підтверджуються та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
За приписами частин першої і другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
У зв`язку з вищенаведеним Верховний Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановивши фактичні обставини, що мають значення для справи та не дослідивши зібрані у справі докази, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Виробничо-комерційного приватного підприємства «Агропромтехцентр» задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2023 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева Р.Ф. Ханова   В.В. Хохуляк