УХВАЛА

12 березня 2026 року 
м. Київ

справа №990/72/26
адміністративне провадження № П/990/72/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Білак М.В.,
суддів: Кашпур О.В., Мацедонської В.Е., Мельник-Томенко Ж.М., Уханенка С.А., 

розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення,
УСТАНОВИВ:
09 березня 2026 року ОСОБА_1 сформувала в системі «Електронний суд» позовну заяву, в якій просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 березня 2026 року № 304/1дп/15-26 в частині залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги ОСОБА_1 щодо судді Спаських Н.М. ;
- зобов`язати Вищу раду правосуддя продовжити розгляд дисциплінарної скарги ОСОБА_1 щодо судді Спаських Н.М. на стадії вирішення питання про відкриття дисциплінарної справи.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26 та 27 листопада 2025 року подала до Вищої ради правосуддя дисциплінарну скаргу (реєстраційний номер Н-5864/1/7-25) щодо судді Господарського суду Черкаської області Спаських Наталії Миколаївни про систематичні процесуальні порушення, допущені під час розгляду справи №925/1065/24. Проте 09 березня 2026 року в електронному кабінеті ознайомилася з текстом ухвали Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 березня 2026 року № 304/1дп/15-26 про повернення скарги без розгляду.
На переконання позивача така ухвала не містить жодного аналізу конкретних фактів, викладених у її зверненнях, не містить індивідуалізованої мотивувальної частини щодо її скарги, не аналізує надані докази, що свідчить про формальний підхід та фактичну відмову Вищої ради правосуддя у здійсненні дисциплінарного провадження, обмежившись загальним посиланням на статтю 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». 
Позивач вважає, що у скарзі було наведено неспростовані докази допущених суддею Спаських Н.М. порушень, передбачених статтею 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме: незаконне застосування заходів примусу (накладення штрафу за подання заяви про відвід судді, який у подальшому був скасований постановою суду апеляційної інстанції як незаконний). Факт свавільного використання суддею своїх повноважень встановлений судом, проте проігнорований Вищою радою правосуддя; сприяння рейдерству (свідоме ігнорування суддею доказів незаконного володіння майном та порушення правил відводу створили умови для винесення рішення на користь осіб, пов`язаних із суддею позапроцесуальними відносинами); порушення гласності та обов`язкової фіксації судового процесу (судове засідання 18 липня 2025 року проводилося без звукозапису (в кабінеті судді), що є прямим порушенням вимог статті 222 ГПК України); порушення стандарту безсторонності (суддя Спаських Н.М. всупереч статті 39 ГПК України самостійно розглянула та відхилила заяву про свої відводи (шість), що ставить під сумнів об`єктивність судового рішення). 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 березня 2026 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді Білак М.В., суддів Уханенка С.А., Кашпур О.В., Мельник-Томенко Ж.М., Мацедонська В.Е. 
Перевіряючи наявність підстав для відкриття провадження у справі, Верховний Суд зазначає таке. 
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (пункт 4.1 мотивувальної частини вказаного Рішення).
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Частиною десятою статті 131 Конституції України передбачено, що відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення, зокрема, розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів.
Пунктом 3 частини першої цієї статті встановлено, що в Україні діє Вища рада правосуддя, яка, зокрема, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора.
Повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, Законом України «Про Вищу раду правосуддя» та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
За правилами частини першої статті 107 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа. Вимоги до форми і змісту дисциплінарної скарги встановлені частиною другою цієї ж статті.
Відповідно до статті 108 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.
Відповідно до статті 42 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» дисциплінарне провадження розпочинається після отримання Вищою радою правосуддя скарги щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарної скарги), поданої відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», або за ініціативою Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя чи за зверненням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом.
Дисциплінарне провадження включає: 1) попередню перевірку дисциплінарної скарги, вивчення матеріалів для встановлення ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, ухвалення рішення про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відмову у відкритті дисциплінарної справи або відкриття дисциплінарної справи; 2) підготовку дисциплінарної справи до розгляду, розгляд дисциплінарної справи та ухвалення рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності; 3) розгляд скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності. 
У першочерговому (пріоритетному) порядку здійснюються дисциплінарні провадження: 1) розпочаті на підставі звернення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 2) розпочаті стосовно судді, стосовно якого ВРП розглядається питання про переведення його з одного суду до іншого за результатами конкурсу.
Частиною першою статті 43 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» передбачено, що дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя, визначений автоматизованою системою розподілу справ для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач): 
1) вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону; 
2) за наявності підстав, визначених пунктами 1, 4 і 5 частини першої статті 44 цього Закону, - залишає без розгляду та повертає дисциплінарну скаргу скаржнику; 
3) за наявності підстав, визначених пунктами 2, 3 і 6 частини першої статті 44 цього Закону, - передає скаргу на розгляд Дисциплінарної палати для ухвалення рішення щодо залишення без розгляду та повернення її скаржнику або відкриття дисциплінарної справи; 
4) за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги - протягом тридцяти днів з дня отримання такої скарги готує матеріали з пропозицією про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи.
Висновок дисциплінарного інспектора ВРП - доповідача разом із дисциплінарною скаргою та зібраними у процесі попередньої перевірки матеріалами передається на розгляд Дисциплінарної палати (частина друга статті 43 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).
Відповідно до статті 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» дисциплінарна скарга залишається без розгляду та повертається скаржнику, якщо: 1) дисциплінарна скарга подана з порушенням порядку, визначеного Законом України «Про судоустрій і статус суддів»; 2) дисциплінарна скарга не містить відомостей про ознаки дисциплінарного проступку судді; 3) дисциплінарна скарга не містить посилання на фактичні дані (свідчення, докази) щодо дисциплінарного проступку судді; 4) дисциплінарна скарга містить виражені у непристойній формі висловлювання або висловлювання, що принижують честь і гідність будь-якої особи; 5) у дисциплінарній скарзі порушується питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді, звільненого з посади або повноваження якого припинені; 6) дисциплінарна скарга ґрунтується лише на доводах, що можуть бути перевірені виключно судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.
При розгляді питання про наявність підстав для повернення дисциплінарної скарги не оцінюються достовірність відомостей про ознаки дисциплінарного проступку у поведінці судді, докази його вчинення (частина третя статті 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).
Рішення про повернення дисциплінарної скарги має бути вмотивованим та оскарженню не підлягає (частина четверта статті 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).
Саме ця норма є визначальною для оцінки правовідносин у цій справі, адже містить імперативний і безумовний припис щодо неможливості оскарження рішення про повернення дисциплінарної скарги будь-яким з учасників дисциплінарного провадження, в тому числі й скаржником. У той же час таке імперативне визначення не є перешкодою для скаржника повторно звернутися до Вищої ради правосуддя із скаргою щодо дисциплінарного проступку судді, яка відповідатиме вимогам до форми та змісту дисциплінарної скарги.
ОСОБА_1 реалізуючи своє право, звернулася до Вищої ради правосуддя зі скаргою стосовно судді Господарського суду Черкаської області Спаських Н.М. , яка, з позиції позивача, вчинила дисциплінарний проступок (№ Н-5864/1/7-25 від 27 листопада 2025 року).
За результатами попередньої перевірки скарги дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач Тегляєва О.Є. склала висновок про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги скаржнику, оскільки скарга не містить відомостей про ознаки дисциплінарного проступку судді (пункт 2 частини першої статті 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»). 
02 березня 2026 року Перша Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя винесла спірну ухвалу про залишення без розгляду та повернення дисциплінарних скарг скаржникам, у пункті 8 резолютивної частини якої зазначено про дисциплінарну скаргу ОСОБА_1 . Також у резолютивній частині ухвали зазначено, що вона оскарженню не підлягає.
Протиправне, як стверджує позивач, рішення про залишення її дисциплінарної скарги без розгляду та повернення, спонукало її звернутися до суду з цим позовом.
З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 березня 2025 року у справі №990/11/25 зазначила, що позивач, хоч і наділений правом подати скаргу на дії судді та ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, але не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Оцінювати дії судді під час виконання посадових обов`язків має право лише ВРП, рішення якої щодо притягнення чи відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки для такого судді, а не для скаржника. Тому правом на оскарження дій/рішень ВРП, її органів, що здійснюють дисциплінарне провадження, наділені лише суб`єкти цього провадження в порядку, передбаченому законом.
Також Велика Палата Верховного Суду у справі №990/11/25 погодилася з висновками Верховного Суду про те, що заявлений предмет спору, в якому фактично оскаржується рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя, є видом правовідносин, в яких особа, яка не згідна з рішенням дисциплінарного органу Вищої ради правосуддя про відмову у відкритті дисциплінарного провадження стосовно судд(ів)і, за спеціальним законом не може оскаржити таке рішення, бо знову-таки за законом таке рішення з боку скаржника (не судді) не підлягає оскарженню до компетентного органу. Якщо не підлягає оскарженню означене рішення дисциплінарного органу Вищої ради правосуддя, то нема причин поширювати адміністративний судовий контроль на їхній перегляд. Своєю чергою це дає привід вважати, що законних підстав для відкриття провадження у справі в частині оскарження цього рішення нема. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Зважаючи на обставини, у зв`язку з якими позивач звернувся з цим позовом, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі, а тому у його відкритті слід відмовити з огляду на положення пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.
Відповідно до частини шостої статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
Так, поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів і які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Отже, оскільки розгляд таких спорів до Вищої ради правосуддя перебуває поза межами юрисдикції адміністративних судів та не належить до юрисдикції жодного іншого суду, підстав для роз`яснення позивачу до суду якої юрисдикції належить його вирішення, немає.
Також Суд звертає увагу, зокрема, на те, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (заяви № 17160/06 та № 35548/06), пункт 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02). 
Керуючись статтями 22, 170, 248, 266, 294 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження. 

Судді М.В. Білак

О.В. Кашпур 

В.Е. Мацедонська

Ж.М. Мельник-Томенко 

С.А. Уханенко