ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 461/6891/24
провадження № 61-4174св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): Гудими Д. А., Краснощокова Є. В.,Пархоменка П. І. (суддя-доповідач)
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2024 року у складі суддіПавлюк О. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 17 березня 2025 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.
у справі 
за позовом  ОСОБА_1 (далі - позивач)
до 
відповідача - Львівської обласної прокуратури
про відшкодування шкоди, завданої діями чи бездіяльністю органів державної влади,
ухвалив постанову про таке:
I. Вступ
1. У серпні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої діями чи бездіяльністю органів державної влади.
2. Львівська обласна прокуратура заперечувала проти позову.
3. Суд першої інстанції відмовив у позові, і його позицію підтримала апеляційна інстанція.
4. Позивач оскаржив рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказав те, що суди не врахували висновку, викладеного у постанові Верховного Суду, наведеного у касаційній скарзі. Також послався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування перелічених у касаційній скарзі норм права у подібних правовідносинах.
5. Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.
ІІ. Короткий зміст позовних вимог
6. Позов обґрунтований так:
- 28 жовтня 2021 року позивач скерував на адресу Генерального прокурора заяву про кримінальне правопорушення;
- 16 листопада 2021 року з Офісу Генерального прокурора він отримав листа за вих. №31/3/1-111138-21 від 05 листопада 2021 року, у якому було зазначено про те, що його заяву надіслано для розгляду до Львівської обласної прокуратури;
- Львівська обласна прокуратура листом від 15 листопада 2021 року повідомила ОСОБА_1 про скерування його заяви до Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у м. Львові;
- дії посадових осіб Львівської обласної прокуратури при розгляді заяви про кримінальне правопорушення від 25 жовтня 2021 року є незаконними, такими, що порушили права позивача та спричинили йому моральну шкоду, яка полягала у приниженні його честі, гідності та ділової репутації, що призвело до моральних страждань.
7. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Львівської обласної прокуратури на його користь 1 000 000,00 грн відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових (службових) осіб Львівської обласної прокуратури, та 25,25 грн майнової шкоди.
ІII. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
8. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 березня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено. Судові витрати з оплати судового збору віднесено за рахунок держави.
9. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з такого:
- позивач не надав суду доказів протиправності дій заподіювача шкоди і його вини, наявності причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками. Позивач не долучив жодних доказів, які б підтверджували настання негативних наслідків;
-  ОСОБА_1 не обґрунтував об`єктивними, належними і допустимими доказами підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, у якій грошовій сумі чи у якій матеріальній формі він оцінює заподіяну шкоду та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи;
- розмір відшкодування, наведений у позовній заяві, є необґрунтованим і безпідставним;
- позивач в недостатній мірі навів докази завдання йому душевних та психічних страждань, а саме щодо погіршення стану здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, у стосунках з іншими людьми, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та інші негативні моменти та впливи, спрямовані на порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності.
IV. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
10. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
11. Касаційна скарга обґрунтована таким:
- суд апеляційної інстанції не врахував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19 щодо застосування приписів статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), та не поклав на відповідача обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Внаслідок цього були порушені права позивача, гарантовані статтею 40 Конституції України та статтею 1166 ЦК;
- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК у подібних правовідносинах, у зв`язку з чим наявні підстави для формування єдиної правозастосовчої практики в частині застосування таких правових норм для правильного вирішення справи;
- суди першої та апеляційної інстанцій зобов`язані були на підставі частини першої статті 1167 ЦК захистити права позивача, гарантовані статтею 56 Конституції України, і задовольнити його позов або підтвердити належними доказами, що шкоду йому завдано не з вини Львівської обласної прокуратури чи що його права не порушуються;
- ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 25 листопада 2021 року у справі № 461/9562/21 вже було встановлено вину та незаконність дій Львівської обласної прокуратури (прокуратури Львівської області) при розгляді заяви позивача про злочин; 
- суд першої інстанції у рішенні не вказав причини відхилення доказів, вказаних у позовній заяві та у відповіді на відзив;
- у мотивувальній частині постанови апеляційного суду не вказано мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі;
- на підставі статті 56 Конституції України позивач має право на відшкодування за рахунок держави майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю Львівської обласної прокуратури (прокуратури Львівської області) при розгляді його заяви про злочин. Суди попередніх інстанцій позбавили позивача цього права.
V. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
12. 28 квітня 2025 року представник Львівської обласної прокуратури подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив таку скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. Мотивував наступним:
- позивач не надав жодних доказів на підтвердження нанесення йому моральних страждань саме органами прокуратури та на підставі дій, які у встановленому порядку визнано незаконними, а також не обґрунтував розмір заявленої моральної шкоди, не зазначив, з чого саме він виходив при визначенні такого розміру;
- розмір відшкодування шкоди повинен визначатися з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи, і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави;
- позивач не надав обґрунтованих об`єктивних, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань;
- у справі відсутні достатні відомості, що свідчать про спричинення позивачу моральної шкоди, визначеної частиною другою статті 23 ЦК;
- позивач не спростував встановлені судами обставини та факт відсутності доказів понесення ним моральної шкоди за наслідками розгляду його заяви від 28 жовтня 2021 року щодо можливих неправомірних дій суддів Львівського апеляційного суду. 
VІ. Рух справи у суді касаційної інстанції
13. У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.
14. Ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження.
15. Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 19 червня 2025 року.
VIІ. Фактичні обставини, встановлені судами 
16. 28 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Офісу Генерального прокурора з повідомленням щодо можливих неправомірних дій суддів Львівського апеляційного суду Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.
17. Прокурор першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних підрозділів Держаного бюро розслідувань, Ткаченко О. листом від 05 листопада 2021 року № 31/3/1-111138вих-21 заяву позивача від 28 жовтня 2021 надіслав на адресу Львівської обласної прокуратури, про що повідомив позивача.
18. Виконувач обов`язків начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Львівської обласної прокуратури Вальчук Р. листом від 15 листопада 2021 року № 31/2-р-21 звернення позивача в порядку статті 214 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) надіслав для розгляду на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, про що повідомив позивача.
19. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 25 листопада 2021 року у справі № 461/9562/21 задоволено частково скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано уповноважених на розгляд заяв про вчинення кримінального правопорушення службових осіб Львівської обласної прокуратури розглянути заяву ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 28 жовтня 2021 року і повідомити заявника про результати її розгляду у встановленому КПК порядку.
VІIІ. Позиція Верховного Суду
20. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає таке.
21. У спірних правовідносинах вимоги про стягнення з Львівської обласної прокуратури відшкодування майнової та моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовує незаконними, на його думку, діями посадових Львівської обласної прокуратури при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення (див. пункти 6-7).
22. На підтвердження незаконності дій посадових осіб Львівської обласної прокуратури позивач посилається на ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 25 листопада 2011 року у справі № 461/9562/21, у якій суд встановив, що заява позивача від 28 жовтня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення не була розглянута належним чином.
23. Верховний Суд наголошує, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
24. Відповідно до статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
25. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК).
26. У відповідності до частин першої-третьої статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
27. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
28. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК.
29. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
30. Верховний Суд раніше висловлював правову позицію щодо застосування відповідних норм права, що враховується у цих правовідносинах відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.
31. Верховний Суд неодноразово наголошував, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20).
32. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17).
33. У цій же постанові (див. пункт 32) Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що статті 1173, 1174 ЦК є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
34. Необхідною підставою для притягнення держави в особі органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК (див. постанову Верховного Суду від 02 жовтня 2025 року у справі № 462/6940/24).
35. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами (див. постанову Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14-ц).
36. За змістом статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
37. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованих висновків про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями посадових осіб Львівської обласної прокуратури, про які вказано у позові ОСОБА_1 , та настанням такої шкоди.
38. Колегія суддів звертає увагу, що сама по собі констатація в ухвалі слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 25 листопада 2021 року у справі № 461/9562/21 факту неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 не може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки за обставин цієї справи у порядку, передбаченому КПК, його права поновлено шляхом постановлення слідчим суддею ухвали про зобов`язання уповноважених на розгляд заяв про вчинення кримінального правопорушення (злочину) службових осіб Львівської обласної прокуратури розглянути заяву ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 28 жовтня 2021 року та повідомити заявника про результати її розгляду у встановленому КПК порядку.
39. Отже, вирішуючи спір, суди правильно виснували про те, що сам факт задоволення слідчим суддею скарги позивача на бездіяльність Львівської обласної прокуратури та зобов`язання службових осіб виконати вимоги частини першої статті 214 КПК не свідчить про завдання йому моральної шкоди.
40. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною, зокрема, у постановах від 05 листопада 2024 року у справі № 454/3367/23, від 12 серпня 2025 року у справі № 454/1031/24, від 23 вересня 2025 року у справі № 757/37266/24-ц.
41. З огляду на викладене, відсутні також підстави і для відшкодування позивачу коштів у сумі 25,25 грн, витрачених ним на надіслання на адресу Галицького районного суду м. Львова скарги про порушення Львівською обласною прокуратурою норм чинного законодавства при розгляді його заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28 жовтня 2021 року, у зв`язку з ненаданням належних доказів завдання йому майнової шкоди.
42. З долученої позивачем до матеріалів справи копії квитанції АТ «Укрпошта» не можна дійти беззаперечного висновку, що вона підтверджує відправлення саме скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Львівської обласної прокуратури, оскільки опис вкладення до рекомендованого листа відсутній.
43. Враховуючи встановлені у справі обставини, Верховний Суд погоджується з висновками судів про відсутність підстав для задоволення позову.
44. Аналізуючи питання обсягу дослідження заявлених сторонами доводів по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, а також питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин.
45. Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів щодо відмови у задоволенні позовних вимог. Такі доводи зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
46. Посилання позивача як на підставу касаційного оскарження на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки Верховний Суд неодноразово висловлював подібні за змістом висновки.
47. Висновки суду апеляційної інстанції з урахуванням встановлених у цій справі обставин та застосованих норм права не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19, на які містяться посилання у касаційній скарзі (див. пункт 11).
ІХ. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
48. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.
49. Незгода позивача із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК).
50. Суди належним чином, з дотриманням норм статті 89 ЦПК щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановили обставини справи та правильно вирішили спір.
51. За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд вважає, що немає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, що відповідатиме частині третій статті 401 та статті 410 ЦПК.
52. Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, а ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Х. Щодо заявлених клопотань про внесення подання до Конституційного Суду України
53. У касаційній скарзі містяться клопотання, у яких ОСОБА_1 просить вирішити питання про звернення до Конституційного Суду України через Верховний Суд з поданням щодо: 
- тлумачення статті 56 Конституції України стосовно наявності у нього права на відшкодування за рахунок держави майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб Львівської обласної прокуратури при розгляді заяви про кримінальне правопорушення, та випадків обмеження такого права; 
- конституційності постанов Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».
54. Верховний Суд враховує, що відповідно до пункту 5 частини другої статті 46 Закону України від 02 червня 2016 року у справі № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Пленум Верховного Суду приймає рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України.
55. Згідно з частиною шостою статті 10 ЦПК, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
56. Заявлене позивачем клопотання за змістом не стосується тлумачення статті 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, які є загальнообов`язковими для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації, а спрямоване на встановлення факту порушення його суб`єктивного права на відшкодування за рахунок держави шкоди та захист цього права, тобто вирішення спору по суті.
57. Верховний Суд не встановив підстав, визначених частиною шостою статті 10 ЦПК, для того, щоб вважати, що застосовані у цій справі норми суперечать Конституції України.
Із цих підстав,
керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Клопотання ОСОБА_1 про внесення подання до Конституційного Суду України залишити без задоволення.
2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
3. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:    П. І. Пархоменко Д. А. Гудима  Є. В. Краснощоков