ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 199/78/23
провадження № 61-274св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І., 

позивач - керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах Держави,
відповідачі: Дніпровська міська рада, ОСОБА_1 , 
треті особи: Регіональний офіс водних ресурсів у Дніпропетровській області, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Головне архітектурно-планувальне управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року у складі судді Подорець О. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2023 року керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах Держави звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: Регіональний офіс водних ресурсів у Дніпропетровській області, Головне управлення Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Головне архітектурно-планувальне управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення, скасування державної реєстрації речових прав.
Позов мотивований тим, що рішенням Дніпровської міської ради від 19 вересня 2018 року № 120/35 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано земельну ділянку площею 0,0915 га з кадастровим номером 1210100000:01:514:0151 у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у районі АДРЕСА_1 за рахунок земель не переданих у власність або користування, код цільового використання землі - 02.01 «Для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)».
Рішенням державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Риженко М. С. (з відкриттям розділу) на підставі зазначеного рішення зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 , індексний номер рішення: 44856185 від 27 грудня 2018 року, номер запису про право власності: 29675517, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1733073712101.
Рішенням міської ради земельну ділянку площею 0,0915 га (кадастровий номер 1210100000:01:514:0151) віднесено за основним цільовим призначенням до категорії «Землі житлової та громадської забудови». Водночас, згідно з технічним звітом щодо обстеження водного об`єкту Плесо Ломівське озеро (історична назва - озеро Московське) вказана земельна ділянка розташована на відстані 78,8 м від урізу води озера Московського в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра.
Згідно з даними Публічної кадастрової карти України земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:01:514:0151 розташована безпосередньо біля озера Московського в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра, тобто в стометровій зоні від урізу води, а тому передача земельної ділянки у власність ОСОБА_1 була здійснена з порушенням вимог статті 88 ВК України, згідно з вимог якої прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води шириною для озер 100 метрів.
Листом від 24 січня 2022 року № 122/03-22 Регіональний офіс водних ресурсів у Дніпропетровській області на запит окружної прокуратури повідомив, що у 2018 році на замовлення гр. ОСОБА_3 ТОВ «Актив II» розробило «Проект землеустрою щодо організації встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони озера Московське в районі АДРЕСА_1 на території АНД району м. Дніпро», який був розглянутий Регіональним офісом водних ресурсів у Дніпропетровській області і по ньому були надані відповідні рекомендації від 01 березня 2018 року № 464/11-18. У вказаних рекомендаціях зазначено, що озеро Московське - штучно створений водний об`єкт внаслідок будівництва Лівобережного каналу для формування території ж/м Фрунзенський. Зовнішня межа прибережної захисної смуги встановлена шириною 25 м у подібності до вимог розмірів охоронної зони малих річок, так як морфологічні характеристики каналу Лівобережний та його розширеного плеса озеро Московське співвідноситься з малими річками.
Відповідно до листа Дніпровського державного аграрно-економічного університету від 20 жовтня 2022 року №46-11-691, наданого на запит окружної прокуратури, завідувачем кафедри водних біоресурсів та аквакультури біотехнологічного факультету ДДАЕУ, доктором біологічних наук, професором Новіцьким Р. О. у 2022 році було проведено дослідження вказаного у запиті об`єкта, і зазначено, що озеро Московське є природним водним об`єктом, що також підтверджується висновком експерта Лампіка Т. В., складеного за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи за № 0014 15 червня 2023 року на замовлення громадської організації «Дніпропетровська обласна організація Всеукраїнської екологічної ліги».
Отже, озеро Московське є природною водоймою, яка має давню історію і утворена у заглибленнях лівого берега Дніпра завдяки заплавам р. Протовч (Проточ). За походженням озеро Московське є заплавним озером, яке входить у придаткову систему Дніпра, а не штучним водоймищем.
Враховуючи наведене, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:01:514:0151, що розташована у районі АДРЕСА_1 , належить до земель водного фонду та відповідно до положень статті 4 ВК України, статей 58, 59, 84 ЗК України за своїм цільовим призначенням не передбачала можливості для її відведення у приватну власність за категорією земель - «Землі житлової та громадської забудови».
З урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач просив суд:
визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради від 19 вересня 2018 року № 120/35, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано земельну ділянку площею 0,0915 га (кадастровий номер 1210100000:01:514:0151) у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у районі АДРЕСА_1 за рахунок земель, не переданих у власність або користування, код цільового використання землі - 02.01 «Для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»;
скасувати державну реєстрацію прав на земельну ділянку площею 0,0915 га (кадастровий номер 1210100000:01:514:0151), що розташована в районі АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 1733073712101, за ОСОБА_1 від 20 грудня 2018 року, номер запису про право власності: 29675517, вчинену державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Риженко М. С., на вказаний об`єкт нерухомого майна;
усунути перешкоди у здійсненні Дніпровською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,0915 га (кадастровий номер 1210100000:01:514:0151) шляхом її повернення на користь Дніпровської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 ;
скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,0915 га, кадастровий номер 1210100000:01:514:0151 у Державному земельному кадастрі.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з науково-експертним висновком Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського ДСНС України від 14 липня 2023 року водний об`єкт плесо Ломівське (колишня назва - озеро «Московське»), яке є невід`ємною частиною дренажно-паводкового каналу, що розташоване на території Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпро Дніпропетровської області, не є озером. Озеро «Московське», як природний об`єкт, повністю перестало існувати після будівництва Лівобережного каналу і дренажно-паводкового каналу (ДПК) «Московський», і станом на момент передачі Дніпровською міською радою у власність фізичних осіб земельних ділянок з кадастровими номерами, в тому числі, земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:01:514:0151, природного озера «Московське» вже не існувало, а водний об`єкт, який було утворено на місці колишнього озера «Московське», мав та має статус «канал». Прибережна захисна смуга шириною 25 м для водного об`єкта плесо Ломівське на момент передачі зазначених у висновку земельних ділянок у власність фізичним особам, визначалась з урахуванням чинної на той момент містобудівної документації, та за своїм функціональним призначенням не суперечить нормативній ширині смуги відведення каналу на відстані 25 м. Відповідно до науково-експертного висновку Інституту водних проблем і меліорації НААН України від 21 вересня 2023 року водний об`єкт під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (колишня назва «Озеро московське»), що розташований на території Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпра, не є озером. З огляду на наведене, суд вважає, що вказані експертні дослідження є належними доказами у справі, оскільки їх складено відповідно до вимог чинного законодавства фахівцями (експертами), які здійснюють судово-експертну діяльність в зазначеній галузі. Позивач не скористався своїм правом призначення у справі відповідної експертизи та не спростував висновки зазначених експертних досліджень належними доказами.
З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що з 1994 року водний об`єкт в районі АДРЕСА_3 Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпра офіційно не мав власної назви згідно з існуючими топографічними картами в масштабі 1:10 000. Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 21 вересня 2022 року за № 43/27 «Про перейменування топонімів міста Дніпра, назви яких пов`язані з державою-агресором», водний об`єкт «Озеро Московське» було перейменовано на «Плесо Ломівське», а відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 22 грудня 2021 року за № 260/14 «Про погодження та затвердження проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронної зони розширеного плеса ДПК «Московський» у районі АДРЕСА_3» погоджено та затверджено проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронної зони розширеного плеса ДПК «Московський» у районі АДРЕСА_1, з якого вбачається, що дренажно-паводковий канал «Московський» це не озеро, а спірна земельна ділянка знаходиться за межами прибережної захисної смуги. Також рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 березня 2024 року у справі №160/7238/22, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року, не встановлено неправомірності та/або невідповідності нормам чинного законодавства рішення Дніпровської міської ради від 22 грудня 2021 року за № 260/14.
Позивачем не надано і матеріали справи не містять жодних доказів, зокрема, витягів з Державного земельного кадастру, які б свідчили про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:01:514:0151 знаходиться в межах прибережної захисної смуги. З урахуванням того, що водний об`єкт «Плесо Ломівське» не є «озером», а має статус «канал», то стаття 88 ВК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Щодо розгляду поданих представником відповідача заяв про визнання висновку експерта за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи, складеного 15 червня 2023 року судовим експертом Лампікою Т. В., недопустимим доказом, то суд вважає такі твердження доречними. Судовий експерт Лампіка Т. В. при складанні висновку вийшла за межі своїх повноважень, оскільки маючи кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 10.19 (дослідження обставин та організаційно-технічних причин і наслідків впливу техногенних джерел на об`єкти довкілля), відповідала на частину питань, зокрема, щодо відповідності вимогам чинного законодавства України проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронної зони розширеного плеса ДПК «Московський» у районі АДРЕСА_3, які відносяться до експертизи з питань землеустрою та належать до повноважень судового експерта, який має кваліфікацію за спеціальністю 10.20 (дослідження з питань землеустрою), і на частину питань, зокрема, щодо статусу водного об`єкту та його прибережної захисної полоси, які не відносяться до повноважень судових експертів, що підтверджується листом Міністерства юстиції України від 26 серпня 2022 року та листом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22 березня 2023 року. 
Суд також не може погодитися з посиланнями позивача на дослідження «Щодо міської водойми «Озеро Московське» (м. Дніпро)», складеного завідувачем кафедри водних біоресурсів та аквакультури Дніпровського державного аграрно-економічного університету Новицьким Р. О., оскільки останній не є спеціалістом із визначення статусу водних об`єктів, тобто не має відповідної кваліфікації, а наявні в матеріалах справи документи свідчать про те, що автор зазначеного дослідження є спеціалістом в галузі іхтіології.
Спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:01:514:0151 не входить до заказника площею 111 га, що підтверджується наявними в матеріалах справи витягом з Державного земельного кадастру від 11 січня 2024 року та викопіюванням з картографічної основи Державного земельного кадастру від 15 січня 2024 року.
Щодо поданої ОСОБА_1 заяви про застосування позовної давності, то оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, то питання про застосовування позовної давності не вирішується. При цьому, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на таку вимогу не поширюється позовна давність. Інші вимоги, заявлені позивачем у цій справі, в тому числі, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації речових прав, не є ефективним способом захисту прав та в їх задоволенні необхідно було б відмовити з цих підстав.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. 
Аргументи учасників справи
07 січня 2025 року через підсистему «Електронний суд» заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив оскаржені судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, а також стягнути з відповідачів на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами не враховано, що на території м. Дніпро ні інвентаризації, ні паспортизації водних об`єктів не проводилось, а отже статус озера «Московське» залишився незмінним. Виходячи з положень статті 1 ВК України та практики Верховного Суду у озері природний характер має саме западина суші, яка заповнена прісними або солоними водами. 
Відповідно до дослідження «Щодо міської водойми «Озеро Московське (м. Дніпро)», складеного завідувачем кафедри водних біоресурсів та аквакультури біотехнологічного факультету Дніпровського державного аграрно-економічного університету, доктором біологічних наук, професором Новіцьким Р. О. у 2022 році, озеро Московське (плесо Ломівське) є природним водним об`єктом.
При цьому, з наданого представником відповідача науково-експертного висновку, підготовленого Центральною геофізичною обсерваторією ім. Бориса Срезневського, вбачається, що в процесі будівництва паводково-дренажного каналу відбулося лише з`єднання озера Московського із р. Дніпро (див. стор. 15-17 науково-експертного висновку). Таким чином, внаслідок будівництва дренажно-паводкового каналу статус водного об`єкта - озера Московського (плеса Ломівського), на березі якого розташована спірна земельна ділянка, залишився незмінним, що залишилося поза увагою судів. 
Судом не звернуто увагу на те, що експерт у науково-експертному висновку щодо визначення статусу водного об`єкта плеса Ломівське (історична назва - озеро Московське), проведеного Інститутом водних проблем і меліорації НААН України, підтверджує природне походження водного об`єкта як озеро, та, разом з цим констатує, що інформація щодо каналу, у тому числі і графічна - досить обмежена, вживання термінів, таких як «очевидно доречним може бути», «є обґрунтовані підстави стверджувати», «доцільним», «за результатами проведених аналітичних досліджень» свідчить про те, що зазначене дослідження побудоване винятково на припущеннях та здогадках експерта, за відсутності повної інформації про водний об`єкт та без безпосереднього виїзду на місцевість та проведення гідрологічних досліджень. Зазначений висновок не містить жодного посилання на відповідні методики, положення або Закон щодо визначення морфометричних та гідрометричних характеристик водного об`єкта.
Судами не враховано, що спірну земельну ділянку передано у власність ОСОБА_1 на підставі рішення Дніпровської міської ради від 19 вересня 2018 року № 120/35, тобто до затвердження водоохоронної зони розширеного плеса ДПК «Московський» рішенням Дніпровської міської ради від 22 грудня 2021 року за №260/14, яким затверджено проєкт землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронної зони розширеного плеса ДПК «Московський» у районі АДРЕСА_3, розроблений ФОП ОСОБА_5 , тому посилання суду на це рішення є недоречним. Крім цього, спірна земельна ділянка розташована на березі озера Московського (плеса Ломіського), а не вздовж побудованого дренажно - паводкового каналу «Московський». Таким чином, за відсутності затвердженого проекту прибережної захисної смуги та водоохоронної зони, прибережна захисна смуга озера Московського (плеса Ломівського) визначається виходячи з положень частини другої статті 88 ВК України та частини другої статті 60 ЗК України.
Спірна земельна ділянка відповідно до технічного звіту щодо обстеження водного об`єкту Плесо Ломівське озеро (історична назва - озеро Московське) та відомостей з Публічної кадастрової карти України, розташована на відстані 78,8 м від урізу води озера Московського, тобто знаходиться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги озера, та, відповідно, належить до земель водного фонду.
Виходячи з історичної довідки від 23 жовтня 2023 року, підготовленої Комунальним закладом культури «Дніпропетровським національним історичним музеєм імені Д. І. Яворницького» ДОР», щодо історії та топонімії водного об`єкта «Плесо Ломівське» (колишнє «озеро Московське») на території Амур-Нижньодніпровського району в м. Дніпро, суд дійшов висновку, що у результаті суттєвого негативного впливу антропогенного чинника озеро Московське фактично перетворилося з закритого озера на частину каналу житлового масиву Фрунзенський. Разом з цим, суд не врахував, що у даному листі зазначено, що: «історичні передумови виникнення топоніму «озеро Московське» достеменно не встановлені та можливо висловити дві гіпотези щодо походження назви водного об`єкту». Тобто, достовірною інформацією щодо походження назви водного об`єкту КЗК не володіє та керується лише власними припущеннями. Крім того, надання висновків (досліджень) з питань визначення морфометричних та гідрометричних характеристик водного об`єкта до компетенції історичного музею не входить.
Щодо посилання суду у рішенні на лист ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 06 жовтня 2023 року № 29-4-0.223-922/2-23 та ДНВП «Картографія» від 15 травня 2023 року № 233 щодо найменування водного об`єкта на картографічних матеріалах у різні часові проміжки, то слід зазначити, що навіть згідно з наданими матеріалами, зокрема за 1954 та 1984 роки, водний об`єкт значиться як «озеро». Тому, висновок щодо належності водойми до штучного водного об`єкта не відповідає дійсності. 
Незважаючи на викладені обставини, судом не прийнято як докази дослідження «Щодо міської водойми «Озеро Московське (м. Дніпро)», складеного завідувачем кафедри водних біоресурсів та аквакультури Дніпровського державного аграрно-економічного університету Новіцьким Р. О. та висновок № 0014 від 15 червня 2023 року, складений експертом Лампікою Т. В., відповідно до яких водний об`єкт, на березі якого знаходиться спірна ділянка, є озером та має природне походження.
Суди не звернули увагу на те, що проведення певних поліпшувальних робіт на водних об`єктах не змінює їх статус та походження, а озеро Московське - цінний природний водний об`єкт, який підлягає особливій охороні. Вчинення дій, які загрожують екологічній безпеці озера є незаконними, створюють загрозу екологічній безпеці цієї частини міста Дніпра, а також безпеці екосистем, які існують в озері, на його берегах та навколо них. На території земельної ділянки, яка рішенням Дніпровської міської ради передана у приватну власність, відсутня будь-яка житлова або громадська забудова, а тому спірна ділянка не є територією житлової або громадської забудови та належить до територій водного фонду.
19 лютого 2025 року засобами поштового відправлення Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив мотивовано тим, що враховуючи відповідність проекту землеустрою вимогам законодавства міською радою було прийнято рішення від 19 вересня 2018 року № 120/35 «Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_2 у власність гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», вирішено затвердити проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробленої ФОП ОСОБА_6 , та умови передачі земельної ділянки визначені під час його погодження. 
В проекті землеустрою міститься висновок Дніпропетровського обласного управління водних ресурсів про надання рекомендацій, в якому зазначено, в тому числі, що «Озеро Московське» штучно створений водний об`єкт внаслідок будівництва Лівобережного каналу для формування території ж/м Фрунзенський. Зовнішня межа прибережної захисної смуги встановлена шириною 25,0 м у подібності до вимог розмірів охоронної зони малих річок, так як морфологічні характеристики каналу Лівобережний та його розширеного плеса оз. Московського співвідноситься з малими річками. Крім того, проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки проходив державну експертизу в ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, за результатами чого був складений висновок про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Висновки, які містяться в проектній документації, на підставі яких було прийняте оскаржуване рішення, є чинним, що свідчить про законність прийнятого рішення, оскільки воно було прийняте на підставі проекту землеустрою, який, в свою чергу, має всі погоджувальні висновки компетентних органів та відповідає вимогам статті 50 Закону України «Про землеустрій», статті 60 ЗК України.
Озеро Московське - штучно створений водний об`єкт внаслідок будівництва Лівобережного каналу для формування території ж/м Фрунзенський, що свідчить про відсутність порушень вимог ВК України з боку Дніпровської міської ради під час прийняття оскаржуваного рішення.
В матеріалах справи містяться листи з Дніпропетровського державного аграрного-економічного університету від 20 жовтня 2022 року № 46-11-691, від 17 лютого 2022 року № 46-11-180, ЕЗК «Дніпропетровський національний історичний музей імені Д. Яворницького» від 03 листопада 2022 року № 635. Проте жодний із наданих листів та висновків не надає беззаперечної відповіді щодо визначення вказаної водойми як «озеро». Вказані докази є лише припущенням щодо того, що такий водний об`єкт з назвою «озеро» за певних умов можна вважати озером чи навпаки. Посилання скаржника на висновок експерта Лампіки Т. В. № 0014 від 15 червня 2023 року, який виготовлено на замовлення Дніпропетровської обласної організації Всеукраїнська екологічна ліга, також є безпідставними, оскільки експерт відповіла на питання не віднесені до її повноважень згідно з отриманої спеціалізації.
20 лютого 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив мотивовано тим, що в касаційній скарзі прокурор не наводить жодних пояснень та коментарів з приводу того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального прав, на які посилається. Заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, які не є релевантним до спірних правовідносин. У цих справах правові висновки майже однакові та полягають в тому, що відсутність окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. При цьому, ключовим питанням в цій справі є визначення статусу водного об`єкту, і вказані висновки можна було б застосовувати в цій справі виключно тоді, якщо б було доведено, що водний об`єкт має статус «озеро». В даному ж випадку водний об`єкт має статус «канал», що було встановлено судами попередніх інстанцій на підставі належним доказів.
Тому земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:01:514:0151 не знаходиться в межах прибережної захисної смуги (смуги відведення).
Відповідно до визначення основних термінів, наведених у ВК України «озеро» - це природна западина суші, заповнена прісними або солоними водами. Саме під впливом природних та антропогенних процесів заплавне колишнє озеро «Московське» припинило своє існування ще до будівництва дренажно-паводкового каналу, перетворившись на завершальному етапі свого існування у заболочену територію з подальшим безальтернативним зникненням як водного об`єкту чи земель водного фонду. В процесі природного перетворення озеро «Московське» трансформується на заболочену земельну ділянку без ознак водної поверхні. Саме за рахунок техногенної діяльності людини «озеро Московське» підходило до стану втрати статусу водного об`єкта. Тільки завдяки проведених інженерних робіт було створено новий водний об`єкт - канал, який за своїми параметрами та функціональному призначенню не відповідає статусу природного водного об`єкту - озеро. Досліджені історичні, гідроморфологічні та гідрологічні процеси, що відображені на державних топографічних картах та ортофотопланах, були фахово та експертно описані у наданих науково-експертних висновках ЦГО, ІВПіМ НААН та офіційних відповідях державних установ. Отже, з наявних в матеріалах справи науково-експертних висновках вбачається, що глибина, конфігурація, площа колишнього озера «Московське» змінились та озеро перестало існувати.
Непрофесійне трактування у касаційній скарзі фактів, що наведені у науково-експертних висновках ЦГО, ІВПіМ НААН та інших офіційних відповідях, щодо трансформації заплавної території колишнього озера «Московське» у дренажно-паводковий канал, призведе до помилкового сприйняття реальних історичних подій, і, як наслідок, встановлення невідповідного до сучасних реалій типу водного об`єкту - «озеро» замість «дренажно-паводковий канал». Згадане колишнє озеро «Московське» у сучасних умовах залишилося тільки у історії міста Дніпро. У наведеному науково-експертному висновку ЦГО було встановлено, що менша частина площі висохлого дна озера «Московське» зараз знаходиться над поверхнею існуючого «Плесо Ломівське», а більша частина колишнього озера «Московське» давно засипана та використана під будівництво багатоповерхових будинків, а також інфраструктури для них. Наразі водний об`єкт плесо «Ломівське» (історична назва озеро «Московське») напряму з`єднано з Дніпром, а його рівневі характеристики визначаються коливанням води у Дніпровському водосховищі та роботою гідровузла, відповідно до «Правил експлуатації водосховищ Дніпровського каскаду». Оскільки плесо Ломівське (колишня назва - озеро «Московське»), яке представляє собою розширене плесо, тобто глибоководну ділянку дренажно-паводкового каналу (ДПК) «Московський» та Лівобережного каналу відносяться до єдиної осушувальної (дренажної) системи, відповідно до статті 91 ВК України вздовж нього встановлюється смуга відведення максимальною шириною 25 м з особливим режимом користування. Всі зміни водних об`єктів підтверджується топографічними картами та супутниковим зніманням за різні роки, у тому числі дореволюційними. Історичні водні об`єкти, які існували до будівництва, вже неможливо відновити з метою надання їм природного статусу. Функціонування дренажного каналу вже не може бути змінено, оскільки це призведе до техногенної катастрофи. Неможливо змінити статус дренажного каналу «плесо Ломівське» і повернути йому гідрологічні ознаки природного озера, оскільки це призведе до підтоплення та затоплення значної частини житловим масивів АНД району міста Дніпро.
Відсутність паспорту водного об`єкта позбавляло можливості визначити його статус, але завдяки провідним експертним установам, якими є ЦГО та ІВПіМ НААН, чиї висновки органи прокуратури з усієї країни надають до суду для захисту інтересів держави, все ж таки було встановлено, що колишнє озеро «Московське» перестало існувати, і наразі спірний водний об`єкт має статус «канал», який має смугу відведення до 25 м. Отже, відсутність паспорту водного об`єкту в ситуації, що склалась, лише підтверджує, що озера не існує.
Щодо доводів скаржника про того, що положенням «Про Центральну геофізичну обсерваторію імені Бориса Срезневського», затвердженого наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій 15 березня 2018 року № 169, у редакції наказу ДСНС 21 жовтня 2021 року № 701, не передбачено повноважень на проведення дослідження щодо статусу (виду) водного об`єкту та розміру прибережної захисної смуги, то вказані доводи спростовуються існуючою судовою практикою, зокрема, постановами Верховного Суду. Щодо висновку, підготовленого Інститутом водних проблем і меліорації НААН України від 21 вересня 2023 року, про визначення статусу водних об`єктів, то їх прийняття судами в якості належних та допустимих доказів підтверджується правовими висновками Верховного Суду.
Наданий позивачем висновок, складений судовим експертом Лампікою Т. В., правильно відхилено судом, оскільки експерт вийшла за межі своїх повноважень. Надане позивачем дослідження «Щодо міської водойми «Озеро Московське» (м. Дніпро)», складене завідувачем кафедри водних біоресурсів та аквакультури Дніпровського державного аграрно-економічного університету Новицьким Р. О., також правильно не взято до уваги судом першої інстанції, оскільки автор цього дослідження не є спеціалістом із визначення статусу водних об`єктів. Інші докази, надані позивачем, також не можуть вважатись належними, оскільки в них зазначається, що водний об`єкт мав статус озеро у 19 столітті, і жодних доказів того, що після будівництва ж/м Лівобережний у м. Дніпро водний об`єкт залишився озером, позивачем надано не було.
В матеріалах справи міститься достатньо доказів, які підтверджують, що водний об`єкт не є озером, а має статус канал, а тому Дніпровська міська рада діяла в межах своїх повноважень і жодних норм чинного законодавства не порушила при передачі спірної земельної ділянки у власність фізичній особі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_1 очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції, складатиметься з витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких становитиме орієнтовно 20 000,00 грн.
07 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» прокурор Дніпропетровської обласної прокуратури Карюк Д. О. подав до Верховного Суду додаткові пояснення.
Зазначив, що після звернення прокурора до Верховного Суду касаційною скаргою встановлено, що Верховним Судом ухвалено постанову від 06 лютого 2025 року у справі № 160/7238/22, якою визнано протиправним та скасовано рішення Дніпропетровської міської ради № 260/14 від 22 грудня 2021 року «Про погодження та затвердження проєкту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронної зони розширеного плеса ДПК «Московський» у районі АДРЕСА_3», на яке посилались суди першої та апеляційної інстанцій відмовляючи у задоволенні позову. У цій постанові Верховний Суд зазначив, що ані ВК України, ані жодний інший національний нормативний акт не містять поняття «розширене плесо ДПК», тому згідно зі статтями 6, 19 Конституції України, пунктами 1, 3 частини другої 2 статті 2 КАС України, статтями 1, 88 ВК України, розроблення Дніпровською міською радою проєктної документації на об`єкт, не передбачений національним законодавством, є порушенням принципу законності. Крім того, Регіональний офіс водних ресурсів у Дніпропетровській області не є уповноваженим органом на ведення обліку вод, не є належним та компетентним органом, який має відповідне (переважне) право щодо визначення статусу, зокрема, водних об`єктів та не наділений компетенцією визначати статус водних об`єктів, не є офіційним джерелом визначення статусу водних об`єктів.
В озері природний характер має саме западина суші, яка заповнена прісними або солоними водами, а не спосіб заповнення його котловини. При будівництві дренажно-паводкового каналу фактично відбулося лише з`єднання озера Ломівського (Московського) з річкою Дніпро. Комунальний заклад культури «Дніпропетровський національний історичний музей імені Д. І. Яворницького» ДОР» у листі від 23 жовтня 2023 року № 205 підтверджує, що назва водного об`єкта «озеро Московське» документально існує з XVIII ст. При цьому водний об`єкт «озеро Московське», у прибережній захисній смузі якого розташована спірна земельна ділянка, змінено на «плесо Ломівське» рішенням Дніпровської міської ради від 21 вересня 2022 року № 43/27 «Про перейменування топонімів міста Дніпра, назви яких пов`язані з державою агресором».
Внаслідок будівництва дренажно-паводкового каналу статус водного об`єкта - озера Московського (Ломівського), на березі якого розташована спірна земельна ділянка, залишився незмінним, з урахуванням чого спірна земельна ділянка, виходячи з положень статей 1, 4, 88 Водного кодексу України, знаходиться в межах прибережної захисної смуги та належить до земель водного фонду, що залишилося поза увагою судів.
26 березня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду пояснення.
Вказав, що у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі № 160/7238/22, на яку посилається прокурор, не було спростовано той факт, що водний об`єкт плесо «Ломівське» має статус «канал» та не було підтверджено, що водний об`єкт плесо «Ломівське» на сьогоднішній день має статус «озеро». У цій справі судові рішення попередніх інстанцій були скасовані Верховним Судом з формальних підстав. Верховний Суд не міг взагалі нічого встановити в силу приписів частини другої статті 341 КАС України та не встановлював жодних обставин, а все, про що зазначив в своїй постанові від 06 лютого 2025 року, є виключно правовою оцінкою, яку Верховний Суд надав певним фактам та не є обов`язковою для Верховного Суду при розгляді цієї справи.
Водночас справа № 160/7238/22 не має особливого значення для вирішення цієї справи, оскільки земельна ділянка, яка є предметом розгляду цієї справи, була передана до прийняття вказаного рішення.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 22 травня 2020 року у справі № 469/1203/15-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 15 травня 2020 року у справі № 372/2180/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 30 травня 2020 року у справі № 469/1393/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 10 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 488/6211/14-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 361/3579/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 450/62/13, від 17 вересня 2024 року у справі № 910/10049/22, суд не дослідив зібрані у справі докази - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2025 року пояснення та додаткові пояснення ОСОБА_1 від 06 червня 2025 року та від 21 липня 2025 року на касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури повернуто заявнику без розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2025 року додаткові пояснення Дніпропетровської обласної прокуратури до касаційної скарги на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року залишено без розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2026 року відмовлено заступнику керівника Дніпропетровської обласної прокуратури у задоволенні клопотання про здійснення розгляду справи за участі Офісу Генерального прокурора; справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що листом Дніпропетровського обласного управління водних ресурсів від 01 березня 2018 року № 464/11-18 підтверджується факт того, що колишнє озеро «Московське» - це штучно створений об`єкт.
Рішенням Дніпровської міської ради № 120/35 від 19 вересня 2018 року у власність ОСОБА_1 передана земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:01:514:0151 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у районі АДРЕСА_1 (за основним цільовим призначенням земельна ділянка віднесена до категорії «Землі житлової та громадської забудови»).
Рішенням державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Риженко М. С., з відкриттям розділу, на підставі зазначеного рішення зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 , індексний номер рішення: 44856185 від 27 грудня 2018 року, номер запису про право власності: 29675517, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1733073712101.
Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 22 грудня 2021 року за № 260/14 «Про погодження та затвердження проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронної зони розширеного плеса ДПК «Московський» у районі АДРЕСА_3» погоджено та затверджено проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронної зони розширеного плеса ДПК «Московський» у районі АДРЕСА_1, з якого вбачається, що дренажно-паводковий канал «Московський» це не озеро.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 березня 2024 року у справі № 160/7238/22, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року, не встановлено неправомірності та/або невідповідності нормам чинного законодавства рішення Дніпровської міської ради від 22 грудня 2021 року за № 260/14 «Про погодження та затвердження проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронної зони розширеного плеса ДПК «Московський» у районі АДРЕСА_3».
Згідно з рішенням Дніпровської міської ради від 21 вересня 2022 року за № 43/27 «Про перейменування топонімів міста Дніпра, назви яких пов`язані з державою-агресором» водний об`єкт «Озеро Московське» перейменовано на «Плесо Ломівське» (пункт 25 додатку до рішення Дніпровської міської ради від 21 вересня 2021 року).
Згідно з листом Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області від 23 березня 2023 року за № 426/01-23 сучасне плесо «Ломівське» (колишня назва - озеро «Московське») у місті Дніпрі стало штучно створеним водним об`єктом, що утворений внаслідок будівництва Лівобережного каналу для формування території ж/м Фрунзенський, при цьому морфометричні характеристики каналу Лівобережний та його розширене плесо (сучасне плесо «Ломівське», колишня назва - озеро «Московське») співвідносяться з малими річками, для яких встановлюється прибережна захисна смуга 25 м. 
У листі Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 24 березня 2023 року за № 12/19-86 зазначено, що розміщення житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:01:514:0151 відповідає як чинній містобудівній документації на місцевому рівні, так і містобудівній документації, що була чинна у 2018 році.
З листа Державного науково-виробничого підприємства «КАРТОГРАФІЯ» від 15 травня 2023 року вбачається, що на топографічній карті масштабу 1:10 000 М-36-130-Б-г-4 стан місцевості на 1994 рік видання 1996 року, водний об`єкт в районі АДРЕСА_3 Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпра не має власної назви.
Згідно з науково-експертним висновком Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського ДСНС України від 14 липня 2023 року водний об`єкт плесо Ломівське (колишня назва - озеро «Московське»), яке є невід`ємною частиною дренажно-паводкового каналу, що розташоване на території Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпро Дніпропетровської області, не є озером. Озеро «Московське» як природний об`єкт повністю перестало існувати після будівництва Лівобережного каналу і дренажно-паводкового каналу (ДПК) «Московський», і станом на момент передачі Дніпровською міською радою у власність фізичних осіб земельних ділянок, в тому числі, з кадастровим номером 1210100000:01:514:0151, природного озера «Московське» вже не існувало, а водний об`єкт, який було утворено на місці колишнього озера «Московське», мав та має статус «канал». Прибережна захисна смуга шириною 25 м для водного об`єкта плесо Ломівське (колишня назва - озеро «Московське») на момент передачі зазначених у висновку земельних ділянок у власність фізичним особам визначалась з урахуванням чинної на той момент містобудівної документації, та за своїм функціональним призначенням не суперечить нормативній ширині смуги відведення каналу на відстані 25 м. 
Відповідно до науково-експертного висновку Інституту водних проблем і меліорації НААН України від 21 вересня 2023 року водний об`єкт під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (колишня назва «Озеро московське»), що розташований на території Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпра, не є озером.
В історичній довідці від 23 жовтня 2023 року щодо історії та топонімії водного об`єкта «Плесо Ломівське» (колишнє «озеро Московське») на території Амур-Нижньодніпровського району в м. Дніпро, підготовленої КЗК «Дніпропетровським національним історичним музеєм імені Д.І. Яворницького» ДОР», вказано, що у результаті суттєвого негативного впливу антропогенного чинника озеро Московське фактично перетворилося з закритого озера на частину каналу житлового масиву Фрунзенський.
Спірна земельна ділянка не входить до заказника площею 111 га, що підтверджується наявними в матеріалах справи витягом з Державного земельного кадастру від 11 січня 2024 року та викопіюванням з картографічної основи Державного земельного кадастру від 15 січня 2024 року.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).
До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).
За основним цільовим призначенням землі України поділяються на відповідні категорії, зокрема, землі водного фонду (стаття 19 ЗК України).
До земель водного фонду належать, у тому числі, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 ЗК України та стаття 4 ВК України; тут і далі - у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 60 ЗК України та частини першої статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяють земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України).
До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункт «ґ» частини третьої статті 83 цього кодексу).
Частина друга статті 59 ЗК України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність випадком безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).
Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України), відповідно до яких прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Оскільки законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду, в тому числі прибережних захисних смуг, то при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. 
Такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2020 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), на яку є посилання в касаційній скарзі.
Відповідно до статті 1 ВК України водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал, а також водоносний горизонт). Озеро - природна западина суші, заповнена прісними або солоними водами.
Відповідно до частини другої статті 88 ВК України та частини другої статті 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово зазначала про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 96); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 45)).
Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (абзац п`ятий пункту 143), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)).
У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказано, що:
«51. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 ЗК України).
52. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду керуючись тим, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14 (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші)».
У постановах від 9 вересня 2014 року у справі № 3-77гс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14 Верховний Суд України вказав, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом (статтею 88 ВК України). А тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність, оскільки розміри такої смуги встановлені законом (аналогічного висновку дійшла також Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц і від 19 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2021 року у справі № 361/3579/18, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «у розглядуваній справі залишились невирішеними ключові питання, зокрема: - до якого виду водних об`єктів (озеро чи ставок) належать водні об`єкти біля яких розташована спірна земельна ділянка; - чи перебуває спірна земельна ділянка, з урахуванням виду водного об`єкту, в межах прибережної захисної смуги та, відповідно, чи належить вона до земель водного фонду».
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
У справі, що переглядається:
звертаючись до суду з цим позовом керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра послався на те, що спірна земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_1 належить до земель водного фонду, оскільки перебуває в межах прибережної захисної смуги озера, у зв`язку з чим орган місцевого самоврядування незаконно прийняв рішення про затвердження проекту землеустрою вказаної земельної ділянки та передання її у власність. На підтвердження своїх позовних вимог, зокрема визначення статусу водного об`єкта як «озеро», позивач надав, в тому числі: висновок Дніпровського державного аграрно-економічного університету щодо міської водойми «Озеро Московське (м. Дніпро) за 2022 рік (т. 1, а. с. 36-59); лист Державного агентства водних ресурсів «Державний регіональний проектно-вишукувальний інститут «Дніпродіпроводгосп» від 04 вересня 2019 року № 190 (т. 1, а.с.70); лист Дніпровського державного аграрно-економічного університету від 17 лютого 2022 року № 76-11-180 (т. 1, а. с. 104-105); лист КЗК «Дніпропетровський національний історичний музей імені Д. І. Яворницького» Дніпропетровської обласної ради» від 03 листопада 2022 року № 635 (т. 1, а. с.111-115); лист Дніпровського державного аграрно-економічного університету від 20 жовтня 2022 року (т. 1, а. с. 116-118); висновок експерта Лампіки Т. В. за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи № 0014 від 15 червня 2023 року (т. 2, а. с. 183-200);
відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому водний об`єкт, який раніше мав назву «Озеро Московське», як природний об`єкт, повністю перестав існувати після будівництва Лівобережного каналу і дренажно-паводкового каналу (ДПК) «Московський», і станом на момент передачі Дніпровською міською радою у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:01:514:0151 природного озера «Московське» вже не існувало, тому спірна земельна ділянка на момент її передачі у власність ОСОБА_1 знаходилась та на день розгляду цієї справи знаходиться за межами прибережної захисної смуги, а водний об`єкт, який було утворено на місці колишнього озера «Московське», має статус «канал» із найменуванням «Плесо Ломівське». Докази, надані позивачем, судом відхилені, а в основу рішення покладено докази, надані відповідачами;
суд послався на: науково-експертний висновок Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України від 21 вересня 2023 року (т. 2, а. с. 218-263), наданого ОСОБА_1 , згідно з яким водний об`єкт під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (колишня назва «Озеро московське») не є озером; науково-експертний висновок Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського ДСНС України від 14 липня 2023 року, згідно з яким водний об`єкт плесо Ломівське (колишня назва - озеро «Московське») є невід`ємною частиною дренажно-паводкового каналу, що розташоване на території Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпро Дніпропетровської області, і не є озером. Озеро «Московське», як природний об`єкт, повністю перестало існувати після будівництва Лівобережного каналу і дренажно-паводкового каналу (ДПК) «Московський», і станом на момент передачі Дніпровською міською радою у власність фізичних осіб земельних ділянок природного озера «Московське» вже не існувало, а водний об`єкт, який було утворено на місці колишнього озера «Московське», мав та має статус «канал». Прибережна захисна смуга шириною 25 м для водного об`єкта плесо Ломівське (колишня назва - озеро «Московське») на момент передачі зазначених у висновку земельних ділянок у власність фізичним особам визначалась з урахуванням чинної на той момент містобудівної документації та за своїм функціональним призначенням не суперечить нормативній ширині смуги відведення каналу на відстані 25 м (т. 2, а. с. 232-265); 
апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вказав, що водний об`єкт «Плесо Ломівське» не є «озером», а має статус «канал», тому стаття 88 ВК України може бути застосованою щодо визначення прибережної захисної смуги у межах 25-ти метрів;
при перегляді рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора, що матеріалами справи не спростовується факт існування озера поруч зі спірною земельною ділянкою станом на час ухвалення оспорюваного рішення; 
зокрема, апеляційний суд не звернув увагу на те, що у дослідницькій частині науково-експертного висновку Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України від 21 вересня 2023 року вказано: «гідронім «Плесо Ломівське» відноситься до водного об`єкта, який донедавна мав назву «Озеро московське» (рішення 27 сесії Дніпровської міської ради VІІ скликання від 21.09.2022 р. […] «відсутність паспорта на водний об`єкт істотно ускладнює можливість характеристики його типу, гідрологічних і технічних параметрів, призначення тощо […] ретроспективний аналіз існуючих різноманітних картографічних матеріалів ХІХ-ХХ століття, супутникових знімків, які надані Замовником або взяті з відкритих джерел…, свідчить про початково природне походження та існування протягом певного періоду досліджуваного об`єкта як озера з історично закріпленою назвою «Московське»… […] водний об`єкт «Плесо Ломівське» згідно наявних картографічних матеріалів і документів було природним озером заплавного типу»; у висновку науково-експертного висновку Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського ДСНС України від 14 липня 2023 року зазначається «… за період існування колишнє озеро «Московське» постійно змінювалось під впливом природних та антропогенних факторів, ці перетворення відображені на історичних картографічних та супутникових матеріалах за різні роки […] «було розроблено проект захисту територій житлових масивів Фрунзенський-1 і Фрунзенський-3 від підтоплення, для чого будується система дренажних каналів, які включаються в себе територію залишків деградованого та обмілілого озера «Московське»»;
апеляційний суд суди не врахував, що сама лише констатація певних змін у характеристиках водного об`єкта під впливом природних та антропогенних факторів, проведення певних поліпшувальних робіт на водних об`єктах не змінює їх правовий режим та походження;
апеляційний суд також не звернув уваги, що рішення Дніпровської міської ради від 21 вересня 2022 року за № 43/27 «Про перейменування топонімів міста Дніпра, назви яких пов`язані з державою-агресором», яким водний об`єкт «Озеро Московське» перейменовано на «Плесо Ломівське», не є рішенням про зміну правового режиму виду цієї водойми як озера, яке до того ж прийнято після прийняття оспорюваного рішення Дніпровської міської ради від 19 вересня 2018 року, як і рішення Дніпровської міської ради від 22 грудня 2021 року №260/14 «Про погодження та затвердження проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронної зони розширеного плеса ДПК «Московський» у районі АДРЕСА_3», яким було погоджено та затверджено проект землеустрою щодо організації встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронної зони розширеного плеса ДПК «Московський» у районі АДРЕСА_1 як дренажно-паводкового каналу «Московський»;
отже, висновки, які покладено в основу рішень судів, на спростування доводів позивача щодо факту існування саме такого виду водойми « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (колишня назва «Озеро московське») як озеро, є передчасними;
апеляційний суд залишив поза увагою, що в межах розгляду цієї справи визначальним є те, до якого виду водних об`єктів (озеро чи інша водойма) належав водний об`єкт саме станом на 19 вересня 2018 року (прийняття оспорюваного рішення Дніпровської міської ради про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність) та, відповідно, чи перебуває спірна земельна ділянка, з урахуванням виду водного об`єкту, в межах його прибережної захисної смуги.
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги,з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо розподілу судових витрат
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко