ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/5012/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.,
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р. К.,
прокурора - Одуденко А. В.,
відповідача - 1 - не з`явився,
відповідача - 2 - Калька Д. О., ОСОБА_1.,
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог 
на предмет спору, на стороні відповідача-1 - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2025 
та рішення Господарського суду м. Києва від 04.11.2024
у справі № 910/5012/23
за позовом першого заступника керівника Київської міської прокуратури
до Київської міської ради, Обслуговуючого кооперативу "Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва "Облік"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1 - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди та повернення земельної ділянки,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2023 року перший заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Київської міської ради (далі - Київська міська рада; Міськрада; відповідач-1), Обслуговуючого кооперативу "Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва "Облік" (далі - ОК "Облік", відповідач -2) про: 
- визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 09.12.2021 № 3981/4022 "Про передачу ОК "Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва "Облік" земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування автостоянки на АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва";
- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 0,7342 га на АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва (кадастровий номер 8000000000:62:701:0005), укладеного між Київською міською радою та ОК "Облік", який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І. О. та зареєстрований в реєстрі 27.12.2022 за № 4680; 
- зобов`язання ОК "Облік" повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,7342 га на АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва (кадастровий номер 8000000000:62:701:0005) у стані, придатному для її подальшого використання.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення Київської міської ради є незаконним та підлягає скасуванню з огляду на те, що земельна ділянка передана ОК "Облік" з порушенням вимог земельного законодавства, а саме не на конкурентних засадах. Прокурор також вказав на те, що площа земельної ділянки, яку передано відповідачу-2 в оренду, значно перевищує площу нерухомого майна, яке на ній розташоване. Посилається на те, що оскільки на підставі незаконного рішення між відповідачами укладено договір оренди земельної ділянки, то останній підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка - поверненню територіальній громаді міста Києва у стані, придатному для її подальшого використання. 
Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 04.11.2024 (суддя - І. В. Усатенко), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2025 (головуючий суддя - Г. А. Кравчук, судді - Г. П. Коробенко, О. М. Сибіга), у задоволенні позову відмовлено.
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 29.12.1998 № 412, затвердженим директором ДКП "Київелектротранс", в експлуатацію прийнято автостоянку № 4 на АДРЕСА_1 у Ватутінському районі (наразі - Деснянський) міста Києва, у складі: контрольно-пропускного пункту, металевої та залізобетонної огорожі, щебеневого покриття для паркування транспорту, залізобетонних опор освітлення.
Рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 380-1/1814 затверджено проєкт відведення земельних ділянок Деснянській районній у м. Києві державній адміністрації для експлуатації та обслуговування автостоянок вздовж лінії швидкісного трамваю (Троєщина - Осокорки) на АДРЕСА_1 , розроблений ТОВ "Транспроект", за якими було сформовано 16 земельних ділянок, загальною площею 13,62 га, у тому числі і спірну.
За технічною документацію (геодезичні роботи) по перенесенню в натуру (на місцевість) зовнішніх меж та складання договору короткострокової оренди для передачі земельних ділянок Деснянській районній у м. Києві державній адміністрації для експлуатації та обслуговування автостоянок вздовж лінії швидкісного трамваю (Троєщина - Осокорки) на АДРЕСА_1 , коди ділянок 8000000000:62:701:0002-0003, 0000:62:701:0005-0009, 8000000000:62:701:0017-0019, 0000:62:701:0025-0030, уточнені та визначені в натурі (на місцевості) межі земельних ділянок, які були сформовані проєктом 2002 року, у тому числі земельної ділянки № 4 (земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:62:701:0005 площею 0,7342 га).
На підставі рішення Київської міської ради від 28.03.2002 № 380-1/1814, 16.12.2003 між Київською міською радою та Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією було укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів 16.12.2003 за № 12-6-00099, за яким Деснянській районній у м. Києві державній адміністрації надано в оренду земельну ділянку площею 0,7342 га для експлуатації та обслуговування автостоянок № 4 на АДРЕСА_1 вздовж лінії швидкісного трамваю (Троєщина - Осокорки) у Деснянському районі м. Києва.
Згідно із відомостей з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.12.2022 № НВ-9906569372022 на підставі документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої ФОП Фалько І. Ю., 02.06.2020 у Державному земельному кадастрі проведена державна реєстрація ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:701:0005 з цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства. 
Державна реєстрація зазначеної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі проведена на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОК "Облік" код - 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, для експлуатації та обслуговування автостоянки за наведеною адресою, розробленої ФОП Фалько І. Ю. в 2017 році.
Судами також встановлено, що 10.11.2015 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 (покупець)) було укладено договір купівлі-продажу гаража, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курило Я. О. та зареєстрований в реєстрі за № 1816, за умовами якого продавець продав та передав покупцю, а покупець - купив та прийняв від продавця гараж № 1 в обслуговуючому кооперативі міста Києва "Облік", що знаходиться за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 а. Гараж, що відчужується за цим договором, загальною площею 77,00 кв.м (п.п. 1, 3 договору). 
Право власності продавця на гараж підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 28.10.2015 № 46512121 (п. 2 договору купівлі-продажу гаража).
Згідно з актом приймання-передачі нерухомого майна, що передається як пайовий внесок члена (засновника) ОК "Облік" від 16.08.2016, ОСОБА_2. передав нерухоме майно: гараж загальною площею 77,00 кв.м, що знаходиться за адресою: ОК "Облік", 02232, Україна, м. Київ, АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 761679480000, а ОК "Облік" - прийняв у власність це нерухоме майно шляхом внесення пайового внеску члена (засновника).
25.08.2016 зареєстровано право власності ОК "Облік" на гараж загальною площею 77,00 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:62:701:0005, цільове призначення: для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, площа 0,7342 га, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.03.2023.
За інформацією з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (витяг від 23.12.2022 № НВ-9906569372022) право власності Київської міської ради на земельну ділянку (загальна площа 0,7342 га, місце розташування: АДРЕСА_1 ; кадастровий номер: 8000000000:62:701:0005; категорія земель: землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для експлуатації та обслуговування автостоянки)), зареєстровано 02.06.2020.
ОК "Облік" звернувся до Київської міської ради із заявою від 19.08.2021 № 67005-006104823-031-03 та із заявою від 19.08.2021 (через Департамент земельних ресурсів), яка зареєстрована останнім 20.08.2021 за номером 334469953, у якій просив Київську міську раду видати рішення про передачу в оренду земельну ділянку на 15 років під існуючу автостоянку за адресою: АДРЕСА_1 . 
09.12.2021 Київською міською радою ІІ сесії ІХ скликання прийнято рішення № 3981/4022 "Про передачу ОК "Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва "Облік" земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування автостоянки на    АДРЕСА_1 " (далі - рішення від 09.12.2021 № 3981/4022, оскаржуване рішення). 
Судами зазначено, що Київська міська рада при його прийнятті, розглядаючи заяву ОК "Облік" від 19.08.2021 № 67005-006104823-031-03, керувалась ст.ст. 9, 83, 93, 116, 122, 123, 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), нормами Закону України "Про оренду землі", п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та врахувала те, що земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі (витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.09.2021 № НВ-0007611102021), право комунальної власності територіальної громади міста Києва на яку зареєстровано в установленому порядку (номер запису про право власності 44250123 від 27.09.2021).
Зі змісту оскаржуваного рішення убачається, що Київською міською радою вирішено:
1) передати ОК "Облік", за умови виконання п. 2 цього рішення, в оренду на 15 років земельну ділянку площею 0,7342 га (кадастровий номер 8000000000:62:701:0005) для експлуатації та обслуговування автостоянки (код виду цільового призначення - 12.04, для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) на АДРЕСА_1 у Деснянському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.08.2021, номер запису про право власності 16151015 (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.09.2021 № 277514283) (категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, справа № 334469953);
2) ОК "Облік": виконувати обов`язки землекористувача відповідно до вимог ст. 96 ЗК України; у місячний строк надати до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) документи, визначені чинним законодавством, необхідні для укладення договору оренди земельної ділянки; питання майнових відносин вирішувати в установленому порядку; забезпечити вільний доступ для прокладання нових, ремонту та експлуатації існуючих інженерних мереж і споруд, що знаходяться в межах земельної ділянки; під час використання земельної ділянки дотримуватись обмежень у її використанні, зареєстрованих у Державному земельному кадастрі; питання сплати відновної вартості зелених насаджень або укладення охоронного договору на зелені насадження вирішувати відповідно до рішення Київської міської ради від 27.10.2011 № 384/6600 "Про затвердження Порядку видалення зелених насаджень на території міста Києва" (із змінами і доповненнями); земельну ділянку в межах червоних ліній використовувати з обмеженнями відповідно до вимог містобудівного законодавства;
3) передбачити у договорі оренди земельної ділянки, що на земельній ділянці заборонено проведення будь-яких будівельних робіт щодо спорудження об`єктів нерухомого майна;
4) передбачити у договорі оренди земельної ділянки, що у разі необхідності надання земельної ділянки для суспільних потреб договір розривається за рішенням Київської міської ради в односторонньому порядку; 
5) попередити землекористувача, що використання земельної ділянки не за цільовим призначенням тягне за собою припинення права користування нею відповідно до вимог ст.ст. 141, 143 ЗК України;
6) виключити з переліку паркувальних майданчиків, закріплених за комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" відповідно до таблиці № 1 додатка 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" (зі змінами), земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (вздовж лінії швидкісного трамвая);
7) контроль за виконанням цього рішення покласти на постійну комісію Київської міської ради з питань архітектури, містобудування, архітектури та земельних відносин.
27.12.2022 між Київською міською радою (орендодавець) та ОК "Облік" (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І. О., зареєстрований в реєстрі за № 4680 (далі - договір оренди, оспорюваний договір), за умовами якого орендодавець на підставі рішення Київської міської ради від 09.12.2021 № 3981/4022 передає, а орендар - приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі - об`єкт оренди/земельна ділянка), визначену цим договором, для експлуатації та обслуговування автостоянки. Земельна ділянка, яка є об`єктом оренди, згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. 
Пунктом 2.1 договору передбачено, що об`єктом оренди відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, рішення Київської міської ради від 09.12.2021 № 3981/4022 та цього договору є земельна ділянка з такими характеристиками: кадастровий номер - 8000000000:62:701:0005; місце розташування - АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва; категорія земель - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для експлуатації та обслуговування автостоянки); розмір (площа) 0,7342 га. 
За п. 2.2 договору відповідно до витягу з технічної документації Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 19.01.2022 № 145/86-22 нормативно-грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 6 187 786,23 грн.
У п. 3.1 договору сторони погодили, що його укладено на 15 років.
Згідно з п.п. 4.1, 4.2 договору визначена цим договором орендна плата за земельну ділянку становить платіж, який орендар самостійно розраховує та вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою у грошовій формі, а річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється в розмірі 3 відсотків від її нормативної грошової оцінки. Згідно з розрахунком розміру орендної плати за земельну ділянку від 20.06.2022 за № НГО/2022-42062 (за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2006 № 1724) річна орендна плата за земельну ділянку становить 185 633, 59 грн на рік.
Право на оренду земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (п. 6.2 договору).
У п. 14.1 договору сторони досягли згоди, що він набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення.
Як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 327443412 від 30.03.2023) право оренди земельної ділянки за ОК "Облік" на підставі оспорюваного договору зареєстровано 27.12.2022 (номер запису про інше речове право: 48850093) згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 65947348 від 27.12.2022. 
Предметом цього спору є визнання незаконним та скасування рішення Ради, недійсним договору оренди земельної ділянки і зобов`язання ОК "Облік" повернути її територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.
Відмовляючи у задоволенні цього позову, суд першої інстанції виходив з такого: 
- спірна земельна ділянка передавалася для експлуатації та обслуговування автостоянки із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва з огляду на набуття права власності на нерухоме майно (категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення; код за КВЦПЗ 12.04), а не для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів дорожнього сервісу; 
- земельна ділянка як об`єкт цивільних прав сформована площею 0,7342 га з присвоєнням кадастрового номеру 8000000000:62:701:0005 і саме на цій земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, яке належить на праві власності ОК "Облік", що обґрунтовано дає підстави останньому набути право оренди згідно з ч. 2 ст. 134 ЗК України; 
- передача в оренду спірної земельної ділянки для експлуатації та обслуговування автостоянки не суперечить її цільовому призначенню;
- Прокурором не доведено необхідності використання відповідачем-2 земельної ділянки у меншому розмірі;
- Прокурором не надано доказів відсутності законних прав на нерухоме майно у відповідача-2, а питання самочинності збудованого об`єкта не є предметом дослідження цієї справи.
Крім того, суд першої інстанції виснував про обрання Прокурором неефективного способу захисту з огляду на таке:
- позовна вимога про визнання правочину недійсним може бути ефективним способом захисту прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів, витребування/повернення майна з володіння відповідача; 
- на спірній земельній ділянці розміщене нерухоме майно відповідача-2, а отже, вимога про повернення земельної ділянки та приведення її у придатний для подальшого використання стан, порушує право власності відповідача-2 на нерухоме майно, а тому відсутні підстави для захисту прав позивача шляхом порушення прав відповідача-2; 
- позовна вимога про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про передачу в оренду земельної ділянки відповідачу-2, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, не призведе до поновлення прав держави, відновлення володіння, користування або розпорядження земельною ділянкою;
- Прокурор у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність прийнятого рішення органу місцевого самоврядування без заявлення вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані. 
Суд першої інстанції визнав підставність звернення Прокурора з цим позовом з огляду на ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
Апеляційний господарський суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення цього позову. Зазначив також, що розміщена на земельній ділянці автостоянка введена в експлуатацію як об`єкт закінченого будівництва площею 6300 кв.м на 223 машиномісць, на спірній земельній ділянці розташоване нерухоме майно (гараж загальною площею 77 кв.м), належне відповідачу-2 на праві власності, що в сукупності дає підстави вважати, що задоволення позовних вимог Прокурора про визнання недійсним договору оренди та зобов`язання відповідача-2 повернути територіальній громаді міста Києва спірну земельну ділянку у стані, придатному для її подальшого використання (при цьому без визначення в якому саме), призведе до порушення права відповідача-2 на належне йому майно, що не відповідає ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).
Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, Прокурор звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставах п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Так, Прокурор стверджує про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування: ст.ст. 116, 120, 124, 134, 135 ЗК України, викладених у постановах від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 12.11.2024 та від 09.09.2021 у справі № 910/9049/20, від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21, від 22.11.2023 у справі № 638/1297/21, від 01.04.2021 у справі № 910/10500/19, від 04.10.2020 у справі № 910/5210/20, від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, від 09.04.2020 у справі № 910/2942/19, від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17, від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 31.03.2021 у справі № 922/1431/20, від 11.08.2021 у справі № 922/443/20; ст.ст. 375, 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", вкладених у постановах від 20.07.2024 у справі № 923/196/20, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 24.01.2020 у справі № 910/10997/18 та викладених у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 569/11522/19, від 31.07.2024 у справі № 212/43/20, від 12.03.2024 у справі № 904/3504/22, від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19, від 10.01.2024 у справі № 916/619/22, від 04.07.2023 у справі № 910/16848/21, від 13.03.2019 у справі № 910/22575/17, від 29.09.2021 у справі № 910/15989/16, від 16.11.2021 у справі № 916/3200/17 (916/2791/13), від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 13.11.2019 у справі № 686/22924/16-ц, від 08.02.2023 у справі № 591/1594/21, від 12.11.2024 та від 09.09.2021 у справі № 910/9049/20, від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21, від 22.11.2023 у справі № 638/1297/21, від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17, від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 12.11.2024 у справі № 910/9049/20, від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21, від 04.10.2020 у справі № 910/5210/20, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 09.04.2020 у справі № 910/2942/19, від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 01.04.2021 у справі № 910/10500/19, від 13.03.2019 у справі № 910/22575/17, від 29.09.2021 у справі № 910/15989/16, від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20. 
У касаційній скарзі Прокурор також стверджує про таке: судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права - ст.ст. 15, 16, 179, 181, 203, 215, 328, 375, 376 ЦК України, ст.ст. 5, 79-1, 116, 123, 124, 134, 135 ЗК України, ст.ст. 2, 3, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також з порушенням норм процесуального права - ст.ст. 2, 7, 86, ч. 4 ст. 236 ГПК України; суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що у ч. 2 ст. 134 ЗК України визначено необхідність проведення земельних торгів у разі відведення земельних ділянок саме для експлуатації та обслуговування об`єктів дорожнього сервісу; майданчики для стоянки транспортних засобів (автостоянка) у розумінні ст. 1 Закону України "Про автомобільні дороги" є об`єктами дорожнього сервісу і, зокрема, саме для їх експлуатації та обслуговування земельні ділянки підлягають наданню виключно за результатами земельних торгів; спірну земельну ділянку передано ОК "Облік" для експлуатації та обслуговування автостоянки, тобто об`єкта дорожнього сервісу, а не для експлуатації та обслуговування об`єктів нерухомого майна, які належать на праві власності кооперативу, а тому останній міг набути право оренди лише на конкурентних засадах (земельних торгах) відповідно до ст. 134 ЗК України; загальна площа об`єкта нерухомого майна складає 77 кв.м та становить лише 1% від площі переданої в оренду земельної ділянки; експертом встановлено, що для експлуатації та обслуговування нерухомого майна - гаража площею 77 кв.м, яке належить відповідачу та розташоване в межах земельної ділянки площею 0,7342 га на АДРЕСА_1 необхідна земельна ділянка площею 264 кв.м; земельна ділянка на АДРЕСА_1 ОК "Облік" або іншим особам (зокрема, ОСОБА_1 або ОСОБА_2 ) для будівництва не надавалась, а тому гараж площею 77 кв.м є об`єктом самочинного будівництва; Київська міська рада всупереч інтересам громади надала комунальну земельну ділянку поза аукціоном, чим порушила ст.ст. 328, 377 ЦК України і у такий спосіб створила умови для узаконення самочинного будівництва; позовні вимоги Прокурора не становлять втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном, оскільки самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, на нього не поширюється ст. 1 Першого протоколу до Конвенції; надання земельної ділянки без проведення земельних торгів призводить до втрати потенційних надходжень до місцевого бюджету, а також створює дискримінаційні умови для добросовісних інвесторів, які готові брати участь у відкритих торгах; Прокурор звернувся до суду з ефективним способом захисту порушених прав на землю, який визначений чинним законодавством та застосування якого відновить порушені права територіальної громади на землю.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.02.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою Прокурора з підстав, передбачених п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 04.03.2026.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач-2 просить доводи касаційної скарги відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін з підстав, наведених у відзиві.
31.03.2026 від відповідача-2 до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення.
У справі оголошувалась перерва з 10.03.2026 до 31.03.2026.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень (п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див. п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, п. 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, п. 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Подібна норма міститься і у ст. 1 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
Земельне законодавство базується на таких принципах: а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; г) забезпечення раціонального використання та охорони земель; ґ) забезпечення гарантій прав на землю; д) пріоритету вимог екологічної безпеки (ст. 5 ЗК України).
Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ст. 93 ЗК України). 
Порядок передачі земельних ділянок в оренду визначає ст. 124 ЗК України, згідно з якою:
- передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу (ч. 1 ст. 124 ЗК України);
- передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.ч. 2, 3 ст. 134 цього Кодексу (ч. 2 ст. 124 ЗК України);
- передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним ч.ч. 2, 3 ст. 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому ст. 123 цього Кодексу (ч. 3 ст. 124 ЗК України).
Частиною 1 ст. 134 ЗК України унормовано, що земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренда, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Відповідно до ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб; будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу).
Об`єкти дорожнього сервісу - це спеціально облаштовані місця для зупинки маршрутних транспортних засобів, майданчики для стоянки транспортних засобів, майданчики відпочинку, видові майданчики, автозаправні станції, пункти технічного обслуговування, мотелі, готелі, кемпінги, торговельні пункти (у тому числі малі архітектурні форми), автозаправні комплекси, складські комплекси, пункти медичної та технічно-евакуаційної допомоги, пункти миття транспортних засобів, пункти приймання їжі та питної води, автопавільйони, а також інші об`єкти, на яких здійснюється обслуговування учасників дорожнього руху та які розміщуються на землях дорожнього господарства або потребують їх використання для заїзду та виїзду на автомобільну дорогу (абз. 9 ст. 1 Закону України "Про автомобільні дороги" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Колегія суддів зазначає, що у випадку прийняття спеціального закону з певного питання, цей закон не може ставився під сумнів, зокрема шляхом його невиконання, а сторони, яких він стосується, мають обґрунтовано очікувати, що він буде застосовуватися.
Здійснюючи аналіз наведених вище норм матеріального права, Верховний Суд неодноразово викладав висновки, які враховуються при перегляді цієї справи згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України, а саме:
- з огляду на ч. 2 ст. 134 ЗК України з урахуванням ст.ст. 124, 135 ЗК України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренди) для експлуатації та обслуговування об`єктів дорожнього сервісу підлягають продажу виключно на земельних торгах (див. постанови Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 09.09.2021 у справі № 910/9049/20, від 22.11.2023 у справі № 638/1297/21); 
- надання відповіді на те, чи може вважатися спірна земельна ділянка об`єктом дорожнього сервісу (відкритою автостоянкою), надасть можливість як оцінити, яким саме чином мають застосовуватися положення ч. 2 ст. 134 ЗК України, так і погодитися або спростувати доводи Прокурора, якими аргументована позовна заява. Крім того, судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що матеріали справи не містять жодних доказів оформлення за фізичними особами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 як попередніми власниками трьох гаражів (№ 91 загальною площею 21,3 м2, № 111 загальною площею 104,9 м2, № 112 загальною площею 70,7 м2) права власності або права користування спірною земельною ділянкою, тоді як в актах приймання-передачі від 06.12.2021, від 13.12.2021, від 13.12.2021, на підставі яких Кооператив набув право власності на зазначені гаражі, також відсутнє посилання на право користування земельною ділянкою, на якій розташовано об`єкти нерухомості. Більше того, з матеріалів справи вбачається, що право комунальної власності Київради на спірну земельну ділянку зареєстровано лише 27.02.2020, що додатково підтверджує відсутність у попередніх власників гаражів будь-яких прав на таку земельну ділянку станом на час державної реєстрації за ними права власності на вказане нерухоме майно (упродовж липня-листопада 2017 року). Схожого висновку дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21, виходячи зі встановлених судами попередніх інстанцій обставин придбання ТОВ "Ремточпідшипник" у    ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2017 нерухомого майна - гаража № 1 площею 46,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований в Гаражному кооперативі "РЕМТОРГСЕРВІС" (автокооперативі по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва). Наведеним спростовується передчасний висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що Київрада передала відповідачу-2 в оренду спірну земельну ділянку для експлуатації та обслуговування автостоянки (код виду цільового призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) в зв`язку з набуттям Кооперативом права власності на нерухоме майно (три гаражі), а не для обслуговування та ремонту об`єктів дорожнього сервісу, що не суперечить її цільовому призначенню. Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Верховного Суду від 09.09.2025 у справі № 910/8416/23);
- враховуючи те, що спірну земельну ділянку оскаржуваним рішенням Київської міськради відповідачу-2 передано саме для експлуатації та обслуговування автостоянки, тобто об`єкта дорожнього сервісу, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виснували, що право оренди на цю земельну ділянку (з цільовим призначенням для експлуатації та обслуговування автостоянки) відповідно до вимог ч. 2 ст. 134 ЗК України відповідач-2 міг набути виключно на конкурентних засадах. За таких обставин надання земельної ділянки відповідачу-2 для експлуатації та обслуговування об`єкта дорожнього сервісу (автомобільної стоянки) без проведення земельного аукціону прямо суперечить вимогам ч. 2 ст. 134 ЗК України, яка передбачає, що право оренди для експлуатації та обслуговування автостоянки набувається суб`єктами господарювання виключно на конкурентних засадах. Наведене спростовує доводи касаційної скарги Київської міськради та узгоджується з численними висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема але не виключно, у постановах від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15 про те, що в силу приписів ч. 2 ст. 124, абз. 13 ч. 2 ст. 134 та ч.ч. 1, 2 ст. 135 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) для експлуатації та обслуговування саме об`єктів дорожнього сервісу підлягають продажу виключно на земельних торгах. Судами попередніх інстанцій також досліджено питання правомірності надання спірної земельної ділянки відповідачу-2 у зв`язку з знаходженням на ній належного останньому нерухомого майна - гаража площею 24,3 кв.м та встановлено, що вказана площа гаража становить лише 0,4 % від площі спірної земельної ділянки (0,5564 га), що не відповідає критеріям співмірності та необхідності саме для обслуговування вказаного об`єкта нерухомості. З урахуванням викладеного суди правильно зазначили, що право оренди земельної ділянки, вільної від забудови, тобто тієї, що не знаходиться під об`єктом нерухомості ОК "Автошанс", може набуватися лише на конкурентних засадах у порядку, передбаченому ст.ст. 134, 135 ЗК України. При ухваленні оскаржуваних рішень судами також було враховано встановлені у справі обставини самочинності будівництва зазначеного гаража з огляду на, зокрема, відсутність дозволу власника земельної ділянки на таке будівництво (ні ОК "Автошанс", ні будь-яким іншим особам спірна земельна ділянка для будівництва не надавалася). У свою чергу реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, в силу приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, згідно з якими не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку. В такий спосіб колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що з огляду на відсутність у відповідача-2 законних прав на нерухоме майно Київська міськрада в порушення вимог ст.ст. 328, 377 ЦК України надала земельну ділянку без проведення земельних торгів для експлуатації та обслуговування автостоянки. Зважаючи на викладене господарські суди попередніх інстанцій правомірно виснували, що при прийнятті оскаржуваного рішення № 3978/4019 Київська міськрада діяла всупереч інтересам територіальної громади та не в межах своїх повноважень. З огляду на встановлену судами попередніх інстанцій невідповідність договору оренди актам законодавства та його укладення всупереч змісту та суті правовідносин сторін Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання його недійсним та, як наслідок, для зобов`язання ОК "Автошанс" повернути спірну земельну ділянку її власнику. При цьому Верховний Суд відхиляє доводи Київської міськради про надмірне, на її думку, втручання у права відповідача-2 на мирне володіння майном, оскільки суди попередніх інстанцій врахували, що поведінка відповідача-2 у вигляді набуття у власність об`єкта нерухомості на земельній ділянці, не відведеній для цієї мети, не була добросовісною та у нього не було законних підстав вважати, що реєстрація права власності на самочинно збудоване нерухоме майно без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку підміняє цей порядок та здатна легітимізувати об`єкт, самочинно збудований на земельній ділянці, що належить територіальній громаді міста Києва. В такий спосіб відсутні обставини, з якими чинне національне законодавство та практика ЄСПЛ пов`язують порушення прав на мирне володіння майном (див. постанову Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 910/5343/23);
- виходячи із системного аналізу положень ч. 2 ст. 124 та абз. 2 ч. 2 ст. 134 ЗК України, незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації вже існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці, та які належать на праві власності зазначеним особам для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання. Таке правове регулювання з боку законодавця є виправданим і логічним та створює передумови одночасно як для усунення випадків покладення на власників таких об`єктів надмірного тягаря, пов`язаного з необхідністю оформлення права землекористування, так і для недопущення ухилення учасників земельних правовідносин від дотримання положень законодавства щодо отримання земельних ділянок на конкурентних засадах та/або їх отримання з метою використання, що відрізняється від цільового використання об`єктів нерухомості, та/або у розмірі, який необґрунтовано значно перевищує площу таких об`єктів. Варто також звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 виснувала, що отримання в оренду земельної ділянки в розмірах, що значно перевищують площу належної особі будівлі, для нового будівництва передбачає дотримання процедури проведення земельних торгів у порядку, визначеному положеннями ст.ст. 134,135 ЗК України. Таким чином, Верховний Суд неодноразово вказував на можливість отримати комунальну земельну ділянку в користування лише в межах та з метою, пов`язаною із розміщенням та обслуговуванням належних особі на праві власності нежитлових приміщень. При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки в будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням. З`ясування в такому випадку дійсного розміру земельної ділянки, яка має бути відведена власнику майна, забезпечує розумний баланс між індивідуальними та колективними інтересами, що зумовлює пропорційність втручання. Як регламентовано в абз. 13 ч. 2 ст. 134 ЗК України, не підлягають продажу, передачі у користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу). У такий спосіб в наведеній нормі прямо зазначено про необхідність проведення земельних торгів у випадку відведення земельних ділянок для обслуговування об`єктів дорожнього сервісу. З комплексної оцінки вказаних норм чинного законодавства слідує, що земельні ділянки під об`єктами дорожнього сервісу, тобто під майданчиками для стоянки транспортних засобів, можуть бути передані в оренду виключно на конкурентних засадах (див. постанову Верховного Суду від 17.03.2026 у справі № 910/5698/23, як враховується з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України); 
- з урахуванням положень ч. 2 ст. 152 ЗК України та ст. 391 ЦК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 2 ст. 212 ЗК України приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю. Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц). Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки щодо усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою. … обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку. Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач). Необхідно з-поміж іншого зауважити, що процесуальний статус останнього набувача прав на об`єкт самочинного будівництва як відповідача надає такій особі можливість використовувати всі передбачені процесуальним законом засоби для захисту своїх прав та інтересів. Також суд під час розгляду справи зможе оцінити добросовісність відповідача та пропорційність застосовуваних до нього засобів. Останній набувач не позбавлений можливості звернутися з вимогою про відшкодування збитків до особи, в якої придбав об`єкт самочинного будівництва (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21). 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що 04.03.2026 Велика Палата Верховного Суд ухвалила постанову у справі № 922/5241/21, яка враховується при перегляді цієї справи з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України, в якій виснувала таке: "у практиці Верховного Суду сформований підхід, за якого "представництво в суді законних інтересів держави" згідно зі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" охоплює представництво таких суспільних інтересів, до яких належать інтереси як держави в цілому, так і інтереси територіальної громади. Ці інтереси не завжди збігаються. Певні дії, рішення, правочини, в тому числі стосовно майна територіальної громади можуть не зачіпати інтересів інших, аніж самої територіальної громади. Відповідно й порушення при вчиненні цих дій, ухваленні рішень, вчиненні правочинів не стосуються інтересів держави в цілому. Звертаючись до суду з позовом, Прокурор має визначити, на захист яких саме інтересів він звертається. У цій справі Прокурор у позовній заяві відзначає, що "з урахуванням того, що Харківська міська рада представляє інтереси міської громади, однак у даному випадку вона є відповідачем у справі і саме вона вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так як і Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, Прокурор самостійно подає вказаний позов". Велика Палата Верховного Суду у зв`язку з цим звертає увагу на те, що орган місцевого самоврядування не є відповідачем сам по собі. Це орган, який здійснює представництво інтересів територіальної громади (або держави у випадках реалізації делегованих повноважень, визначених законом). Так само і позов, який подано до органу державної влади, є позовом до держави в особі цього органу. Тому якщо Прокурор звертається з позовом, який має на меті оспорити передання органом місцевого самоврядування майна у приватну власність особи, то залежно від того, на захист якого інтересу подано позов (держави в цілому як власника чи територіальної громади як власника), має бути визначено позивача і коло відповідачів. Якщо Прокурор вважає, що орган місцевого самоврядування незаконно розпорядився майном, яке належить державі, і внаслідок такої дії (рішення, правочину) органу місцевого самоврядування майно було відчужено особі, то держава в особі уповноваженого органу (або у виняткових випадках Прокурор за відсутності такого органу або якщо орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист інтересів і виконано вимоги ст. 23 Закону України "Про прокуратуру") захищає права власника, витребовуючи відповідне майно у власність держави. Особа, яка набула відповідне майно і від якої воно витребовується, є відповідачем за таким позовом. В окремих випадках, якщо держава не є власником майна, однак має законний інтерес у знаходженні відчуженого майна у певного суб`єкта (територіальної громади), який його відчужив, вимоги Прокурора можуть бути спрямовані на приведення сторін правочину з відчуження майна у стан до порушення цього інтересу. З цією метою Прокурор може позиватись про визнання недійсним відповідного правочину до його сторін (громади в особі органу місцевого самоврядування та набувача майна за правочином) та застосування наслідків недійсності правочину (реституцію), а якщо майно було відчужено далі іншій особі - також з віндикаційним позовом до цієї особи. При цьому Прокурор неодмінно має обґрунтувати наявність інтересів держави, які виходять за межі інтересів територіальної громади як власника майна і які у такий спосіб потребують захисту і виправдовують втручання як у права громади як власника з розпорядження цим майном, так і в інтереси набувачів майна. Якщо ж Прокурор захищає суто інтереси територіальної громади, то вона в особі відповідного органу місцевого самоврядування є позивачем за таким позовом, навіть якщо за твердженням Прокурора, саме внаслідок незаконних дій (рішення, правочину) цього органу порушено інтереси громади. Цивільне законодавство передбачає випадки оспорювання правочинів, укладених агентом (суб`єктом, який вчиняє дії від імені і в інтересах іншого суб`єкта) всупереч інтересам того, кого агент представляє (див. зокрема ст. 232 ЦК України). У таких випадках сторона правочину, вимагаючи визнання його недійсним та приведення сторін правочину у попередні стан (реституція), позивається не до агента, а лише до іншої сторони цього правочину. Сторона оспорюваного правочину (тобто суб`єкт, для якого правочин створив правові наслідки), за яким відбулось відчуження майна, не може вимагати повернення собі майна від іншої сторони правочину, якщо цей правочин не визнано недійсним. А так само не може без визнання цього правочину недійсним витребовувати майно у інших набувачів. У цій справі Прокурор хоча й стверджує про те, що звертається з позовом як самостійний позивач, однак обґрунтовує позов необхідністю захисту інтересів територіальної громади міста Харкова. Про інтерес держави, який би виходив за межі інтересів територіальної громади, у позові не йдеться. А свою роль як позивача Прокурор обґрунтовує необхідністю визначити Харківську міську раду як відповідача, оскільки вона, на його думку, "вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади", іншими словами, порушила ці інтереси. На помилковість такого визначення суб`єктного складу справи Велика Палата Верховного Суду звернула увагу вище. Отже, оскільки Прокурор у цій справі захищає інтереси територіальної громади міста Харкова, а про недотримання вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" у скарзі не йдеться, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що Прокурор представляє територіальну громаду міста Харкова в особі Харківської міської ради як колишнього власника об`єкта приватизації і сторону договору купівлі-продажу. За таких обставин помилковими є висновки судів про неналежність як способу захисту у цій справі визнання недійсним договору купівлі-продажу… Апеляційний суд помилково ототожнив підходи до визнання недійсним рішення Ради як акта індивідуальної дії, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання шляхом укладення договору купівлі-продажу, і оспорювання самого договору купівлі-продажу. Натомість, у випадку, якщо протиправний акт індивідуальної дії органу місцевого самоврядування не виконано, тобто він не створив наслідків для прав, інтересів, обов`язків особи (на його виконання не укладено правочин), він мав би бути визнаний недійсним органом, який його видав. Якщо ж такий протиправний акт було реалізовано шляхом укладення на його підставі правочину з розпорядженням майном громади, то він вичерпав свою дію виконанням, і надалі належний захист прав територіальної громади здійснюється у спорі з іншою стороною правочину, укладеного на виконання вказаного вище акта). 
Верховний Суд неодноразово зазначав, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України). 
Принцип "правової (юридичної) визначеності" (від анг. legal certainty) є одним із суттєвих елементів верховенства права. 
Вказаний принцип вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності як самих правових норм, так і того, як ці норми мають бути застосовані судами у подібних правовідносинах. Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення у касаційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій не здійснили аналізу ст. 134 ЗК України, ст. 1 Закону України "Про автомобільні дороги", ст. 376 ЦК України, не врахували висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, чим порушили ч. 4 ст. 236 ГПК України. За встановленої обставини того, що право користування земельною ділянкою, на якій розміщено майно загальною площею 77 кв.м, за попереднім власником (    ОСОБА_2 ) не було оформлено, в повному обсязі не дали оцінки цій обставині з огляду на ст. 376 ЦК України; на порушення вимог ст.ст. 86, 236 ГПК України не перевірили, чи виділялась/не виділялась земельна ділянка під будівництво відповідного гаража і іншим особам (зокрема, ОСОБА_1 ) і не встановили правового статусу відповідного майна, яке Прокурор вважає самочинним у цьому разі; на підставі наявних у справі документів не перевірили, чи було спірну земельну ділянку надано орендарю для експлуатації та обслуговування гаража, зареєстрованого за відповідачем-2 на праві власності, чи для експлуатації та обслуговування об`єкта дорожнього сервісу - автостоянки, а отже, в повному обсязі не встановили порядку передачі відповідної земельної ділянки (і у такому розмірі) відповідачу-2 і його дотримання з урахуванням вищенаведених норм матеріального права і висновків Верховного Суду. Судами попередніх інстанції також не було здійснено оцінки висновку експертів за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи від 21.03.2024 № 22913/23-41 з урахуванням вимог ст. 86 ГПК України. 
Щодо посилання судів попередніх інстанцій на те, що питання самочинності збудованого об`єкта не є предметом дослідження цієї справи, то необхідно зазначити, що суди не врахували, що Прокурор обґрунтовував позовну заяву, серед іншого, і цими доводами (зазначав, що відповідний гараж площею 77 кв.м є об`єктом самочинного будівництва), а правовою підставою позову визначав також ст.ст. 375, 376 ЦК України, ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових на нерухоме майно та їх обтяжень" (т. 1, а.с. 5, 7). Такі доводи Прокурора суди попередніх інстанцій фактично залишили поза увагою та дійшли передчасного висновку про порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції у разі задоволення цього позову (див. також постанову Верховного Суд від 12.03.2025 у справі № 910/5343/23).
Колегія суддів зазначає, що право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції). 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Порушення права на справедливий розгляд за ст. 6 Конвенції буде мати місце у випадках: відмови суду розглядати в своєму рішенні доводи, засновані на Конвенції, які до того ж були ясно і повно викладено; відмови суду оцінювати доводи заявника, засновані на Конституції; відмови суду в задоволенні скарги заявника без оцінки доказів по суті, тобто без будь-якої мотивації, лише шляхом відтворення в судовій ухвалі тексту рішення суду нижчого рівня (див. рішення ЄСПЛ у справах "Гарсія Руїс проти Іспанії", "Іро Баланіт проти Іспанії", "Проніна проти України", "Хелле проти Фінляндії").
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Зазначені конституційні принципи закріплені і в ст. 7 ГПК України (рівність перед законом і судом) та ст. 13 ГПК України (змагальність сторін). 
Відхиляючи будь-які доводи чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ст. 7 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (див. постанову Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 904/4051/18). 
Оскільки суди попередніх інстанцій неправильно застосували норм матеріального права - ст. 134 ЗК України, ст. 376 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, не врахували висновків Верховного Суду щодо їх застосування, порушили норми процесуального права - ст.ст. 86, 236 ГПК України, не встановили обставин, які є визначальними і ключовими у цій справі для вирішення спору, з огляду на предмет і підстави позову, предмет доказування, беручи до уваги, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, які імперативно визначені ст. 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення необхідно скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
При новому розгляді справи необхідно врахувати викладене вище, для правильного вирішення спору більш ретельно на підставі наявних у матеріалах справи документів повно та всебічно дослідити дійсні обставини справи, надати належну оцінку зібраним у справі доказам, їх належності та допустимості, доводам та запереченням сторін, Прокурора і в залежності від встановленого та вимог закону, з урахуванням зауважень викладених в цій постанові, постановити законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 236 - 238 ГПК України. 
З огляду на те, що касаційна скарга підлягають частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, то відповідно до вимог п. 14 ст. 129 ГПК України суд касаційної інстанції не здійснює розподіл судового збору.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити частково.
Рішення Господарського суду м. Києва від 04.11.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2025 у справі № 910/5012/23 скасувати.
Справу № 910/5012/23 направити на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.