УХВАЛА

23 березня 2026 року
м. Київ

справа № 748/285/25
провадження № 61-2149ск26

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Десна» про витребування нерухомого майна із незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Десна» (далі - СТОВ «Десна») в якому просив витребувати на його користь із незаконного володіння у СТОВ «Десна» нерухоме майно: сушарка льонова А-1, загальною площею 684,1 кв. м, навіс для сіна Б-1, загальною площею 703,3 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є.

Позов обґрунтовував тим, що він є власником вказаного нерухомого майна, право власності зареєстроване за ним відповідно до вимог чинного законодавства.

Вказував, що з 2008 року і по теперішній час СТОВ «Десна» у своїй господарській діяльності користується належним йому на праві власності майном всупереч волі позивача, а вимога про повернення належного йому нерухомого майна не виконана.

Чернігівський районний суд Чернігівської області рішенням від 12 травня 2025 року, яке залишив без змін Чернігівський апеляційний суд постановою від 13 січня 2026 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Судові витрати понесені позивачем залишив за ОСОБА_1 .

Стягнув з ОСОБА_1 на користь СТОВ «Десна» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що власником спірного майна, а саме сушарки льонової та навісу для сіна, є позивач, який фактично не втратив володіння нерухомою річчю, доказів знаходження вказаного майна у володінні відповідача суду не надано.

Суд констатував, що з огляду на те, що право власності на нерухоме майно зареєстроване за позивачем, яке включає в себе складові щодо володіння, користування та розпорядження майном, звернення до суду з віндикаційним позовом є неналежним способом захисту.

17 лютого 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2026 року у зазначеній вище справі.

Верховний Суд ухвалою від 23 лютого 2026 року вказану касаційну скаргу залишив без руху та встановив заявникові строк для усунення її недоліків.

16 березня 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків, а саме касаційна скарга на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2026 року у цій справі.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). 

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Суд установив, що за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 серпня 2019 року та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 квітня 2025 року позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ЧНЧР №14-639, виданого 23 вересня 2008 року Боромиківською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області, належить на праві приватної власності нерухоме майно: сушарка льонова А-1, загальною площею 684,1 кв. м, господарські будівлі - навіс для сіна Б-1, загальною площею 703,3 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є. Державна реєстрація права власності на це нерухоме майно була проведена 30 липня 2019 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 48057974 від 01 серпня 2019 року. 

У зв`язку розглядом матеріалів зареєстрованих у Інформаційно-комунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» за № 3481 від 14 січня 2025 року за заявою ОСОБА_1 щодо неправомірних дій з боку ОСОБА_2 (керівник СТОВ «Десна»), Чернігівське районне управління поліції ГУНП в Чернігівській області направило до СТОВ «Десна» запит з вимогою повідомити чи перебуває (перебувало) у товариства в користуванні нерухоме майно, а саме сушарка льонова та навіс для сіна, розташоване, за адресою: АДРЕСА_1 є, у разі як що так, то надати підтверджуючі документи (договір оренди майна), у разі не укладання такого договору - зазначити чи був укладений усний договір щодо користування, а також повідомити чи має власник вільний доступ до нерухомого вказаного майна.

У відповідь на вказаний запит СТОВ «Десна» повідомило, що у його користуванні не перебуває та не перебувало нерухоме майно - сушарка льонова, загальною площею 684,1 кв. м, навіс для сіна, загальною площею 703,3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є. Жодних угод, договорів з приводу користування вказаним майном СТОВ «Десна» не укладало. З боку СТОВ «Десна» та/або його окремих працівників не чиниться жодних перешкод для власника у вільному доступі та користуванні цим майном.

Відповідно до акта обстеження нежитлових приміщень від 24 лютого 2025 року, складеного спільною комісією у складі представників Киселівської сільської ради Чернігівської області та СТОВ «Десна», за результатами проведеного на місці фактичного обстеження встановлено, що у користуванні СТОВ «Десна» не перебуває нерухоме майно, а саме - сушарка льонова (загальною площею 684,1 кв. м), навіс для сіна (загальною площею 703,3 кв. м), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є.

Також, у відповідь на звернення ОСОБА_1 , зокрема щодо бажання отримати підтвердження факту користування його майном СТОВ «Десна», Киселівська сільська рада Чернігівської області листом № 02-18/320 від 04 березня 2025 року повідомила, крім іншого, що у сільської ради відсутня інформація про укладання договорів оренди щодо об`єктів нерухомого майна та джерела інформації, завдяки яким можна було б підтвердити або спростувати факт користування належним ОСОБА_1 майном СТОВ «Десна» (сушарка льонова та навіс для сіна).

З 20 березня 2009 року ОСОБА_1 займав у СТОВ «Десна» посаду генерального директора, а з 10 лютого 2022 року займав посаду генерального менеджера (управителя) та 19 грудня 2024 року звільнений на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП, за прогули без поважних причин.

Під час розгляду справи стороною відповідача надана інформація про те, що спірне нерухоме майно з 10 березня 2025 року виставлене ОСОБА_1 на продаж або передачу в оренду на платформі онлайн оголошень «OLX», що позивач підтвердив безпосередньо у судовому засіданні під час розгляду справи.

За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, без додаткових (повторних) звернень до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 5.6, від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, пункт 6.41, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, пункт 48, від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, пункт 91, від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19, пункт 43, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 88, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, пункт 75, від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, пункт 55).

У цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про витребування із незаконного володіння відповідача нерухомого майна - сушарки льонової та навісу для сіна. Тобто позивач звернувся з віндикаційним позовом.

Судом установив, що з 23 вересня 2008 року і на даний час ОСОБА_1 є власником визначеного ним у позові нерухомого майна - сушарки льонової А-1, загальною площею 684,1 кв. м, навісу для сіна Б-1, загальною площею 703,3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є.

Право власності зареєстроване у передбаченому законом порядку та відображається у Державних реєстрах, інформація про інших власників щодо спірного майна у реєстрах відсутня.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (пункт 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки власником спірного майна є позивач, право власності на це майно зареєстровано за ОСОБА_1 , яке включає в себе складові щодо володіння, користування та розпорядження майном, він не втратив володіння нерухомою річчю.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою та на правильність висновків апеляційного суду не впливають.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами вказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Десна» про витребування нерухомого майна із незаконного володіння. 

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров