УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 554/5604/23
провадження № 61-11905ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційні скарги Полтавської обласної прокуратури та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Клименко Богдан Миколайович, на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 серпня 
2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції 
в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції 
в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 28 жовтня 2016 року о 10 год він був затриманий 
у порядку статті 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 
за № 12016170240001907, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 115 КК України (умисне вбивство двох або більше осіб). Цього ж дня йому повідомлено про підозру. 

29 жовтня 2016 року слідчим суддею Лубенського міськрайонного суду Полтавської області відносно нього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, який неодноразово продовжувався ухвалами слідчих суддів Лубенського міськрайонного суду Полтавської області
та застосовувався і продовжувався Ленінським районним судом м. Полтави (всього 32 рази).

17 листопада 2016 року досудове розслідування кримінального провадження 
за № 12016170240001907 передано до СУ ГУНП в Полтавській області, 
під процесуальне керівництво прокурорів відділу прокуратури Полтавської області.

18 квітня 2017 року йому повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри 
та винесено нову підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 КК України, відомості про яке 
18 квітня 2017 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 
за № 12017170000000174. Цього ж дня постановою прокурора відділу прокуратури Полтавської області кримінальні провадження об`єднані в одне провадження і присвоєно єдиний № 12016170240001907.

27 квітня 2017 року після завершення досудового розслідування обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 направлено до Ленінського районного суду м. Полтави для розгляду по суті.

26 лютого 2021 року, під час судового розгляду в суді першої інстанції, встановивши недостатність доказів винуватості ОСОБА_1 в умисному вбивстві трьох осіб, старшим прокурором групи прокурорів Полтавської обласної прокуратури обвинувачення ОСОБА_1 змінено із пункту 1 частини другої статті 115 КК України (умисне вбивство двох або більше осіб) на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень двом особам (частина перша статті 
121 КК України. У частині викрадення чужого майна (крадіжки), передбаченого частиною першою статті 185 КК України - обвинувачення залишилось незмінним.

01 березня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави у справі 
№ 539/1098/17 йому змінено запобіжний захід із тримання під вартою на домашній арешт у нічний час, яким встановлено заборону покидати місце постійного проживання із 22 год до 06 год наступного дня, а також покладено обов`язки з`являтися за викликом до суду, не виїжджати за межі Полтавської області 
та уникати спілкування зі свідками у цьому кримінальному провадженні.

20 грудня 2021 року вироком Ленінського районного суду м. Полтави його визнано невинуватим та виправдано за частиною першою статті 121, частиною першою статті 185 КК України на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України 
у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних кримінальних правопорушень.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14 березня 2022 року в задоволенні клопотання прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Ленінського районного суду м. Полтава від 20 грудня 2021 року щодо 
ОСОБА_1 відмовлено, апеляційну скаргу разом з додатками повернуто прокурору.

Таким чином, виправдувальний вирок від 20 грудня 2021 року стосовно 
ОСОБА_1 з дня ухвалення апеляційним судом 14 березня 2022 року судового рішення про повернення апеляційної скарги прокурору набрав законної сили.

Отже, у рамках кримінального провадження він був незаконно затриманий 
і позбавлений свободи, утримуючись під вартою із 28 жовтня 2016 року 
до 01 березня 2021 року, що становить 4 роки 4 місяці та 3 дні.

При цьому з 01 березня 2021 року і до 20 грудня 2021 року протягом ще дев`яти місяців і дев`ятнадцяти днів він перебував під судом і запобіжним заходом, тобто був обтяжений численними обмеженнями та процесуальними обов`язками.

Всього перебував під слідством та судом шістдесят один місяць і двадцять два дні, що є суттєво тривалим часовим проміжком.

Також вказував, що відразу після його затримання керівники поліції 
на регіональному телебаченні у новинах прозвітували про розкриття страшного злочину, повідомивши інформацію про затриманого, особу якого можна було ідентифікувати з телепередачі.

За час досудового розслідування із ним проводилися велика кількість слідчих 
та розшукових дій, в яких він вимушений був надавати покази та пояснення, 
у нього відбиралися біологічні зразки (кров, слина, мазки, тощо) для проведення судових експертиз, він вимушений був брати участь у слідчих експериментах, 
у його помешканні проводились обшуки, вилучалися його особисті речі, він був позбавлений можливості спілкуватися з рідними і близькими людьми. Всі його наміри донести, що він не вчиняв кримінальних правопорушень не сприймалися 
та відкидалися, а метою досудового розслідування був збір доказів виключно щодо його винуватості. Його звинувачували у злочинах, які він не вчиняв, 
а покарання передбачало довічне позбавлення волі.

Вказував, що він більше п`яти років, а саме протягом 61 місяця і 22 днів зазнавав фізичних та моральних травм, душевних і психічних страждань, пов`язаних безпосередньо із перебуванням у неволі, несправедливого у його сприйнятті позбавлення прав і свобод, повної відсутності нормального харчування, належних умов проживання і відпочинку, цілодобового фізичного і психологічного тиску 
від перебування в антисуспільному середовищі, в антисанітарних умовах, обмеженому просторі та постійному усвідомленні, що це вже до кінця його життя.

Незаконні дії правоохоронних органів та прокуратури під час здійснення кримінального переслідування завдали йому значних моральних страждань, оскільки до нього не було застосовано презумпції невинуватості, яка декларує обов`язок поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

З огляду на викладені обставини позивач просив суд стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь у відшкодування немайнової (моральної) шкоди 
3 350 000,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 18 500,12 грн, а всього стягнути 3 368 500,12 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави (натепер - Шевченківський районний суд міста Полтави) від 25 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна в особі Головного управління Національної поліції 
в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури на користь 
ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 3 000 000,00 грн. 

В іншій частині позову відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, 
що ОСОБА_1 було незаконно повідомлено про підозру у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, він незаконно тримався під вартою, незаконно проводили обшуки, виїмки, здійснювалися інші процесуальні 
дії, що обмежували його права як громадянина, що завдало йому моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. 

Розглядаючи позовні вимоги в частині відшкодування витрат на правову допомогу адвоката Клименко О. Ю., дослідивши надані докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано самого договору про надання правової допомоги, акта виконаних робіт, 
не зазначено час, витрачений на здійснення процесуальних дій, а також документів, що підтверджують розрахункову операцію між адвокатом 
та ОСОБА_1 .

Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 25 березня 
2025 року змінено в частині визначення розміру моральної шкоди та порядку 
її стягнення, викладено абзац другий резолютивної частини рішення суду 
в наступній редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн».

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Полтави 
від 25 березня 2025 року залишено без змін.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання апеляційної скарги Полтавській обласній прокуратурі в розмірі 10 065,00 грн.

Компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання апеляційної скарги Головному управлінню Національної поліції в Полтавській області в розмірі 10 065,00 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди та порядку її стягнення, апеляційний суд, стягуючи з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн, виходив з того, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, 
що гарантований державою мінімальний розмір моральної шкоди є не достатнім для відшкодування шкоди, завданої позивачу. При цьому судом першої інстанції 
не в повній мірі враховані вимоги чинного законодавства і судова практика, відповідно до яких розмір моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити 
до її безпідставного збагачення. Крім того, апеляційний суд зазначив, 
що суд першої інстанції неправильно визначив порядок стягнення на користь позивача моральної шкоди, яка має стягуватися з держави за рахунок коштів Державного бюджету України.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат 
на правову допомогу, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки до матеріалів справи не було долучено належних та допустимих доказів, якими б підтверджувався факт понесення витрат на правничу допомогу 
та їх розмір.

18 вересня 2025 року Полтавська обласна прокуратура, засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року у цій справі, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити постанову Полтавського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року, зменшивши суму стягнення до мінімального гарантованого державою розміру, 
а в іншій частині оскаржувану постанову - залишити без змін. 

26 вересня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Клименко Б. М., через підсистему «Електронний суд», звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду 
від 27 серпня 2025 року у цій справі, у якій представник заявника, посилаючись 
на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року в частині стягнення 
з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди 
в розмірі 1 000 000,00 грн і в цій частині залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 25 березня 2025 року. Рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 25 березня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року в частині відмови 
у стягненні судових витрат на правову допомогу скасувати і в цій частині ухвалити нове судове рішення про стягнення витрат на правову допомогу.

Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2025 року касаційну скаргу Полтавської обласної прокуратури залишено без руху та запропоновано надати докази сплати судового збору за подання касаційної скарги у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2025 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Клименко Б. М., залишено без руху 
та запропоновано надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги, 
в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України, та копії скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

На виконання вимог ухвал суду про залишення касаційних скарг без руху заявниками направлено на адресу суду матеріали на усунення недоліків, з яких вбачається, що недоліки касаційних скарг усунуто.

У касаційній скарзі Полтавська обласна прокуратура як на підставу касаційного оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права 
без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 14 квітня 2021 року у справі 
№ 520/144448/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, 
від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19, від 23 червня 2022 року у справі 
№ 607/4341/20, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга Полтавської обласної прокуратури мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано положення статті 8 Закону України 
«Про Державний бюджет України на 2025 рік», якою визначено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду визначено на рівні 1 600,00 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Клименко Б. М., як на підставу касаційного оскарження постанови Полтавського апеляційного суду 
від 27 серпня 2025 року посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Клименко Б. М., мотивована тим, що:

апеляційний суд, змінюючи розмір відшкодування моральної шкоди 
до 1 000 000,00 грн, не звернув уваги на те, що у наведених ним численних правових позиціях суду касаційної інстанції та правових нормах наголошується, 
що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, 
за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто йдеться 
про мінімальний розмір моральної шкоди лише за саме перебування під слідством 
та судом, без врахування моральних страждань, їх глибини та тривалості, характеру і виду та інших важливих обставин;

апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, не врахував характеру відносин позивача із представником, які істотно впливають на законність такого рішення, оскільки ОСОБА_1 був мобілізований до Збройних Сил України до подання представником позову в його інтересах до суду, в результаті чого було втрачено наявні у позивача письмові докази, відновлення яких ускладнювалося отриманням у суді копій матеріалів справи через відключення електроенергії в суді та велику кількість сигналів повітряної тривоги, внаслідок яких суд зупиняв свою роботу. При цьому копія договору про надання правничої допомоги помилково вважалася поданою, 
а про її відсутність у матеріалах справи стало відомо із судового рішення. Збирання необхідних доказів, підготовка та складання позову, участь у судових засіданнях здійснювалися адвокатом за власні кошти із розрахунку, що позивач оплатить відповідну роботу із отриманої компенсації, про що зазначено у договорі (п. 4.2.), а тому квитанція про оплату адвокатських послуг не оформлялась. Судові витрати на правничу допомогу в розмірі 18 500,12 грн не є завищеними 
та відповідають принципу співмірності витраченого часу на підготовку та участь адвоката у судовому розгляді справи.

Із матеріалів касаційних скарг, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги є необґрунтованими, а наведені 
в них доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваного судового рішення чи його невідповідності висновкам, викладених у наведених заявниками постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

За змістом положень частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову 
у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Суди встановили, що 28 жовтня 2016 року ОСОБА_1 був затриманий 
у порядку статті 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 
за № 12016170240001907, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 115 КК України. З того часу йому неодноразово продовжувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

01 березня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави у справі 
№ 539/1098/17 ОСОБА_1 змінено запобіжний захід із тримання під вартою 
на домашній арешт.

18 квітня 2017 року СУ ГУНП в Полтавській області, під процесуальних керівництвом прокурорів відділу прокуратури Полтавської області, повідомило ОСОБА_1 про зміну раніше повідомленої підозри та вручено нову підозру 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 КК України.

27 квітня 2017 року обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 направлено до Ленінського районного суду м. Полтави для розгляду по суті.

26 лютого 2021 року старшим прокурором групи прокурорів Полтавської обласної прокуратури обвинувачення Федченка Б.М. із пункту 1 частини другої статті 
115 КК України змінено на частину першу статті 121 КК України.

20 грудня 2021 року вироком Ленінського районного суду м. Полтави 
ОСОБА_1 визнаний невинуватим та виправданий за частиною першою статті 121, частиною першою статті 185 КК України на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних кримінальних правопорушень.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14 березня 2022 року в задоволенні клопотання прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Ленінського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2021 року щодо 
ОСОБА_1 відмовлено, апеляційну скаргу разом з додатками повернуто прокурору.

Таким чином, виправдувальний вирок від 20 грудня 2021 року стосовно 
ОСОБА_1 набрав законної сили 14 березня 2022 року.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку 
з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 
у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням 
чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 
23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого 
або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також 
з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду 
в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності 
і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі 
№ 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого 
є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року 
у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, 
з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, 
- рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц 
(61-18013сво18).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових 
і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частини перша статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі 
№ 346/5428/17 зазначено, що: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, 
що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила «що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні 
з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування 
під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, 
час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, 
так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), 
у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Отже, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення 
або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року 
у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) дійшла висновку, 
що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Як встановлено апеляційним судом, що ОСОБА_1 перебував під слідством 
і судом з 28 жовтня 2016 року (момент притягнення його як обвинуваченого 
у вчиненні кримінального правопорушення) до 14 березня 2022 року (набрання виправдовувальним вироком законної сили), тобто 61 місяців та 22 дні.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14 березня 2022 року в задоволенні клопотання прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Ленінського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2021 року щодо 
ОСОБА_1 відмовлено, апеляційну скаргу разом з додатками повернуто прокурору.

Таким чином, виправдувальний вирок від 20 грудня 2021 року стосовно 
ОСОБА_1 з дня постановлення апеляційним судом 14 березня 2022 року ухвали про повернення апеляційної скарги прокурору набрав законної сили. 
У зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення позивач має право на відшкодування шкоди в силу положень пункту 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Справа розглянута судом першої інстанції у 2025 році. Відповідно до статті 
8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 
2025 року визначено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 000,00 грн. Таким чином, мінімальний розмір моральної шкоди, що гарантований державою складає 493 866,71 грн. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні 
зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню 
з Державного бюджету України».
Суд апеляційної інстанції, надавши оцінку обставинам справи, доводам позовної заяви та доводам апеляційних скарг, вважав, що суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що гарантований державою мінімальний розмір моральної шкоди, 
є не достатнім для відшкодування шкоди завданої позивачу. При цьому, апеляційний суд вказав, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано вимоги чинного законодавства і судової практики, відповідно до яких розмір моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, тому виснував, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу, повинен становити 1 000 000,00 грн.

Крім того, апеляційним судом вказано, що судом першої інстанції неправильно визначено порядок стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки стягнення повинно відбуватися з держави за рахунок коштів Державного бюджету України, у зв`язку з чим судове рішення в цій частині підлягає зміні. Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та зробив помилковий висновок 
про стягнення з держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури на користь позивача моральної шкоди.

Щодо витрат на правничу допомогу апеляційний суд зазначив, що таке.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів 
у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи 
та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд 
з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 
41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ 
від 28 листопада 2002 року у справі Лавентс проти Латвії зазначено, 
що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції в частині відмови 
у відшкодуванні витрат на правову допомогу представника ОСОБА_1 - адвоката Клименко О. Ю., оскільки до матеріалів справи не було долучено будь-яких доказів, якими б підтверджувався факт понесення витрат на правничу допомогу та їх розмір.

За таких обставин не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги 
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Клименко О. Ю., в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу. Представник заявника в касаційній скарзі зазначив, що про відсутність договору про надання правової допомоги 
в матеріалах справи стало відомо із судового рішення, однак обов`язок підтвердження витрат на правову допомогу покладено на сторону, яка заявляє таку вимогу.

Доводи касаційної скарги Полтавської обласної прокуратури 
про те, що апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/144448/18, від 10 листопада 2021 року 
у справі № 346/5428/17, від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19, 
від 23 червня 2022 року у справі № 607/4341/20 та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Клименко Б. М., про не врахування апеляційним судом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах 
та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними. У цій справі суди виходили 
з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Отже, посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявники намагаються досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги Полтавської обласної прокуратури про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн, не заслуговують на увагу. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством 
чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що узгоджується із нормами статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується 
як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, 
від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, неодноразово наголошував на тому, 
що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, 
є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 
92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне 
від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, 
а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав 
і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися.

При цьому відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, не є у розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури 
і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а тому, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн, відсутні.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження 
№ 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України 
«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що «тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди 
за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи 
з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 19 грудня 
2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24), від 05 березня 2025 року у справі № 166/789/24 (провадження № 61-14883св24).

Отже, вирішуючи питання розміру моральної шкоди, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, у тому числі, статтю 8 Закону України 
«Про Державний бюджет на 2025 рік», що спростовує доводи касаційної скарги Полтавської обласної прокуратури у цій частині.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Клименко Б. М., про те, що зменшуючи розмір відшкодування моральної шкоди 
до 1 000 000,00 грн, апеляційний суд не звернув уваги на те, що у наведених ним численних правових позиціях суду касаційної інстанції та правових нормах наголошується, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити 
з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто йдеться про мінімальний розмір моральної шкоди лише за саме перебування під слідством 
та судом, без врахування моральних страждань, їх глибини та тривалості, характеру, виду та інших важливих обставин, то такі не заслуговують на увагу. Зменшуючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд правильно вказав, 
що мінімальний розмір моральної шкоди, гарантований державою за перебування під слідством та судом, складає 493 866,71 грн, але врахувавши моральні страждання ОСОБА_1 , їх глибину та тривалість, характер і вид обґрунтовано стягнув на його користь 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Оскільки доводи касаційних скарг висновків судів першої інстанції, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та апеляційного суду не спростовують, 
на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати 
від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги 
до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, 
№ 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE 
v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє 
у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах).

Касаційні скарги не мають обґрунтованих посилань на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, 
а зводиться до незгоди представників заявників з ухваленими судовими рішеннями, законність та обґрунтованість яких доводами касаційних скарг 
не спростовані.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційні скарги є необґрунтованими, а правильне застосовування судами норм матеріального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами Полтавської обласної прокуратури та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Клименко Богдан Миколайович, на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури 
про відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська