ОКРЕМА ДУМКА
головуючого судді ОСОБА_1 на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 березня 2026 року щодо ОСОБА_2 (справа № 208/15893/24, провадження № 51-3740км25)

Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - ККС ВС) від 05 березня 2025 року залишено без задоволення касаційні скарги захисника ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_2 , законного представника ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 , а також прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, та вирок Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_2 залишено без зміни.
Я заперечував проти відмови в задоволенні касаційних скарг захисника засудженого, законного представника неповнолітнього потерпілого, а також прокурора та залишення без зміни вироку Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року щодо ОСОБА_2 , в зв`язку з чим викладаю окрему думку.
Так, вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 квітня 2025 року ОСОБА_2 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. 
Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 та стягнуто з ОСОБА_2 200 000 (двісті тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 10 000 (десять тисяч) гривень в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.
Вироком Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову було скасовано і ухвалено новий, яким ОСОБА_2 призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 400 000 (чотириста тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати за проведення експертиз.
Не погоджуючись з вироком апеляційного суду, учасники цього кримінального провадження, як зі сторони захисту, так і зі сторони обвинувачення, а саме: захисник ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_2 , законний представник ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 , а також прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, звернулись з касаційними скаргами. Відповідно до змісту касаційних вимог вказаних учасників, вони не погоджувалися з призначеним ОСОБА_2 апеляційним судом покаранням та просили застосувати інститут звільнення від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, передбачений ст. 75 КК України. Захисник, представник потерпілого та прокурор не погоджувалися з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК України та наводили доводи про те, що ОСОБА_2 визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, вибачився перед потерпілим, відшкодував значну частину заподіяної шкоди і продовжує її систематично відшкодовувати, потерпілий та його законний представник жодних претензій до нього не мають. Зважаючи на те, що вчинений злочин відноситься до необережних, вважали, що за наведених обставин у суду є достатньо підстав для застосування інституту звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Вважаю, що переглядаючи дане кримінальне провадження в касаційному порядку за вказаними касаційними скаргами, касаційному суду слід було задовольнити касаційні вимоги учасників судового провадження в частині застосування положень ст. 75 КК України та оскаржуване судове рішення щодо ОСОБА_2 змінити, звільнивши останнього від відбування призначеного основного покарання з випробуванням. 
Так, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Дотримання загальних засад призначення покарання на підставі статей 50, 65 КК України є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.
Так, в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_2 з касаційними скаргами до суду касаційної інстанції звернулися всі сторони кримінального провадження. Від сторони обвинувачення - прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції та законний представник потерпілого ОСОБА_4 (батько неповнолітнього ОСОБА_5 ) Від сторони захисту - захисник ОСОБА_3 . 
Прокурор та законний представник потерпілого в своїх касаційних скаргах наголошували, що ОСОБА_2 своєю поведінкою підтвердив щирість каяття та регулярно сплачує кошти в рахунок відшкодування заподіяної шкоди, які йдуть на лікування неповнолітнього потерпілого. До початку касаційного розгляду захисник ОСОБА_3 та законний представник потерпілого ОСОБА_4 надіслали клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження документів на підтвердження сплати ще частини коштів, що свідчить про те, що дійсно ОСОБА_2 своїми систематичними діями підтверджує бажання виправити наслідки скоєної ним дорожньо-транспортної пригоди та відшкодовує заподіяну шкоду. Крім того, до початку касаційного розгляду законний представник ОСОБА_4 , який є батьком неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 надіслав до суду касаційної інстанції клопотання про підтримання касаційної скарги, в якому підтримав свої касаційні вимоги щодо засудженого ОСОБА_2 , відповідно до змісту яких він наголошував на тому, що позбавлення волі засудженого та утримання його в місцях відбування покарання призведе до зупинення систематичних виплат, за рахунок яких здійснюється лікування неповнолітнього сина - потерпілого ОСОБА_5 . 
До початку касаційного розгляду захисник засудженого - адвокат ОСОБА_3 також надіслав суду касаційної інстанції клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження квитанцій про сплату ще частини коштів на рахунок ОСОБА_4 в період з 17 грудня 2025 року по 03 березня 2026 року, тобто за час касаційного провадження. 
Тому, з огляду на зазначене, хоча в діях водія ОСОБА_2 і вбачаються порушення Правил дорожнього руху, проте, зважаючи на конкретні обставини кримінального провадження, а саме, дані про особу засудженого ОСОБА_2 , який позитивно характеризується за місцем проживання, відповідно до ст. 89 КК України вважається таким, що судимостей не має, на спеціальних обліках не перебуває, має також на утриманні неповнолітню дитину, а також враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання, якими обґрунтовано судом було визнано щире каяття та добровільне часткове відшкодування заподіяної шкоди, за відсутності обставин, які обтяжують покарання, вважаю, що з урахуванням позицій всіх учасників судового провадження про необхідність застосування положень ст. 75 КК України, на час касаційного розгляду у суду касаційної інстанції були всі підстави для звільнення ОСОБА_2 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку. Саме таке покарання було би справедливим та сприяло би досягненню його легітимної мети, визначеної статтями 50, 65 КК України, за змістом яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Неможливо погодитися з викладеним в постанові ККС ВС обґрунтуванням про те, що часткова компенсація завданої шкоди та намір виплачувати кошти не впливає на тяжкість кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки зміст ст. 75 КК України передбачає можливість застосування цього інституту у випадку засудження до позбавлення волі на строк не більше 5 років та передбачає вичерпний перелік випадків у яких законодавець визначив обмеження щодо його застосування. 
Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України відноситься до необережних та в даній справі неповнолітньому потерпілому заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, які потребують лікування, в якому приймає активну участь законний представник - батько неповнолітнього потерпілого, який і наполягав на необхідності застосування ст. 75 КК України при призначенні покарання пояснивши таку позицію тим, що ОСОБА_2 систематично сплачує кошти, виконує свої процесуальні обов`язки, а також наголосивши на тому, що свою позицію щодо призначення ОСОБА_2 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України він сформував самостійно, керуючись виключно інтересами неповнолітнього сина. 
Крім того, не можливо вважати належним обґрунтуванням прийнятого більшістю суддів зі складу суду, визначеного за цим провадженням, рішення в частині посилання на усталену практику ККС ВС при реалізації дискреційних повноважень суду, які реалізуються при виборі заходу примусу, оскільки саме питання призначення покарання стосується дискреційних повноважень суду та вирішується в кожній справі індивідуально, з урахуванням конкретних обставин та даних про особу винного. А всі наведені у постанові приклади усталеної практики реалізації дискреційних повноважень при виборі заходу примусу в кримінальних правопорушеннях проти безпеки руху, не є тотожними, оскільки у вказаних кримінальних провадженнях наслідком скоєних злочинів проти безпеки руху є смерть потерпілого, а також наявність кваліфікуючих ознак інших кримінальних правопорушень, зокрема, порушення правил безпеки руху в стані алкогольного сп`яніння, а тому вони не можуть бути належним прикладом реалізації дискреційних повноважень суду при призначенні покарання за скоєння кримінального правопорушення проти безпеки руху, внаслідок якого було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. Зокрема, постанова від 19 лютого 2026 року в справі № 697/1653/24 стосується призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України за скоєне кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286-1 КК України, тобто не тотожний злочин та не аналогічні обставини; постанова від 14 листопада 2024 року в справі № 556/2114/22 стосується призначення покарання за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України, результатом скоєння яких була смерть потерпілого; постанова від 07 лютого 2023 року в справі № 129/213/17 стосується призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, наслідком скоєння якого була смерть кількох осіб; постанова від 23 грудня 2020 року в справі № 158/1830/19 стосується призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внаслідок якого було спричинено смерть потерпілого; постанова від 27 жовтня 2020 року в справі № 664/2526/19 стосується призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внаслідок якого було спричинено смерть потерпілого; постанова від 12 березня 2019 року в справі № 495/9188/16-к стосується призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у стані алкогольного сп`яніння. 
Отже, жоден з наведених у постанові ККС ВС від 05 березня 2026 року випадків не є тотожним та не може бути належним підтвердженням реалізації єдиного правозастосовного підходу та усталеної практики суду в подібних правовідносинах, оскільки в жодному з наведених випадків з касаційними скаргами про необхідність застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не звертались одночасно всі сторони кримінального провадження. 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо. А в даній справі, залишаючи без задоволення касаційні скарги захисника, законного представника неповнолітнього потерпілого та прокурора про необхідність та наявність достатніх підстав для застосування положень ст. 75 КК України, судді зі складу колегії, визначеної за цим провадженням, не врахували позицію Європейського суду з прав людини про те, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (рішення від 9 червня 2005 року у справі «Бакланов проти Росії»; рішення від 24 березня 2005 року у справі «Фрізен проти Росії»; рішення від 29 листопада 2007 року у справі «Ісмайлова проти Росії»). 

Суддя ОСОБА_6