УХВАЛА

01 квітня 2026 року 
м. Київ 

справа № 380/17202/24
адміністративне провадження № К/990/13441/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу адвоката Доарме Валерія Семеновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі №380/17202/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказів,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУНП щодо не дотримання вимог чинного законодавства під час проведення організаційно-штатних заходів;
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП у Львівській області від 17 червня 2024 року №328 о/с в частині переміщення ОСОБА_1 на посаду інспектора взводу №2 роти №2 батальйону поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП у Львівській області;
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУНП у Львівській області «Про застосування дисциплінарного стягнення до окремих працівників ГУНП у Львівській області» від 29 липня 2024 року №2925 в частині застосування до лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення - звільнення із служби в поліції;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 09 серпня 2024 року №465 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;
- поновити лейтенанта поліції ОСОБА_1 з 17 червня 2024 року позивача на посаді дізнавача сектору дізнання Стрийського районного управління поліції ГУНП у Львівській області.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2026 року касаційну скаргу адвоката Доарме Валерія Семеновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі №380/17202/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказів - повернуто особі, яка її подала.
25 березня 2026 року адвокат Доарме Валерій Семенович, який діє в інтересах ОСОБА_1 повторно засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Під час перевірки повторно поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник визначає пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2026 року скаржнику було роз`яснено, що при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язковими умовами є зазначення у касаційній скарзі: норми матеріального права, яку, на думку скаржника, неправильно застосовано судами; постанови Верховного Суду і висновку щодо застосування цієї ж норми права, викладеного у такій постанові; висновку судів попередніх інстанцій, який суперечить позиції Верховного Суду; а також належного обґрунтування подібності правовідносин у справі, в якій викладено відповідний висновок Верховного Суду, і у справі, в якій подається касаційна скарга. 
Верховний Суд також звертав увагу скаржника, що обов`язковим є взаємозв`язок усіх наведених умов між собою, а правовий висновок Верховного Суду підлягає оцінці не відокремлено від обставин справи, у якій його сформульовано, а крізь призму конкретних спірних правовідносин та застосовуваного правового регулювання.
Перевіркою повторно поданої касаційної скарги встановлено, що скаржник частково врахував наведені судом роз`яснення, оскільки вже визначив підставою касаційного оскарження пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, послався на постанову Верховного Суду від 16 травня 2024 року у справі №320/4539/21, а також зазначив, що порушення норм матеріального права, на його думку, полягає у незастосуванні судами частини другої статті 68 Закону України «Про Національну поліцію». Крім того, скаржник навів доводи щодо, як він вважає, подібності правовідносин у цій справі та у справі, в якій Верховний Суд сформулював відповідний правовий висновок.
Водночас наведене не свідчить про належне усунення недоліків касаційної скарги, на які було вказано в ухвалі Верховного Суду від 04 березня 2026 року. Саме по собі зазначення норми матеріального права, постанови Верховного Суду та викладення доводів про подібність правовідносин не є достатнім для належного обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, якщо такі доводи не наведені у їх належному змістовному взаємозв`язку.
Так, посилаючись на частину другу статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» та на постанову Верховного Суду від 16 травня 2024 року у справі №320/4539/21, скаржник фактично викладає власне розуміння того, як зазначена норма мала бути застосована у спірних правовідносинах, а також висловлює незгоду з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову. 
Однак скаржник так і не навів належного співставлення конкретного висновку суду апеляційної інстанції щодо застосування саме частини другої статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» з тим висновком щодо застосування цієї ж норми права, який, на його думку, викладено у постанові Верховного Суду від 16 травня 2024 року у справі №320/4539/21. 
Інакше кажучи, касаційна скарга не містить чіткого викладення того, який саме правовий висновок суду апеляційної інстанції суперечить відповідному висновку Верховного Суду щодо застосування однієї і тієї ж норми права.
Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до переказу обставин справи №320/4539/21, викладення обставин цієї справи, цитування окремих фрагментів судових рішень та норм законодавства, а також до твердження про те, що в обох випадках поліцейських було попереджено про скорочення посад та призначено на інші посади без їхньої згоди. 
Проте такий спосіб викладення не замінює необхідного правового аналізу у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки не містить належного обґрунтування того, у чому саме полягає неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» у подібних правовідносинах.
Сам факт того, що скаржник у повторно поданій касаційній скарзі вже вказав на частину другу статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» як на норму, яка, на його переконання, підлягала застосуванню, не усуває встановлених раніше недоліків, оскільки скаржник не показав у передбачений процесуальним законом спосіб, яким саме чином суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку Верховного Суду. 
У касаційній скарзі відсутнє належне юридичне співставлення норми права, висновку Верховного Суду щодо її застосування, висновку суду апеляційної інстанції та суперечності між ними. Натомість зміст скарги свідчить про те, що скаржник продовжує ототожнювати обґрунтування підстави касаційного оскарження з доведенням помилковості оскаржуваних судових рішень по суті спору.
Крім того, наведені скаржником доводи щодо подібності правовідносин також не свідчать про повне усунення недоліків касаційної скарги. Хоча скаржник і намагається зіставити фактичні обставини цієї справи та справи №320/4539/21, таке зіставлення має переважно описовий характер і не супроводжується належним аналізом того, чи є ці правовідносини подібними саме в тому розумінні, яке дає підстави для застосування правового висновку Верховного Суду. Скаржник, по суті, обмежився вказівкою на окремі спільні фактичні риси двох спорів, не довівши належним чином тотожності юридично значимих обставин та не навівши повного аналізу правового регулювання, в межах якого відповідний висновок Верховного Суду був сформульований і мав би бути застосований у цій справі.
Окремо слід зазначити, що у повторно поданій касаційній скарзі скаржник також наводить доводи про порушення судами норм процесуального права, посилаючись, зокрема, на статті 242, 246, 322 КАС України та стверджуючи, що суди не навели мотивів спростування всіх доводів сторони позивача. 
Проте такі доводи не поєднані із належним визначенням відповідної самостійної підстави касаційного оскарження, передбаченої частиною четвертою статті 328 КАС України, а тому не можуть розцінюватися як належне усунення недоліків касаційної скарги у частині викладення підстав касаційного оскарження. 
Отже, попри те, що у повторно поданій касаційній скарзі скаржник уже зазначив конкретну норму матеріального права, яку, на його думку, судами не застосовано, а також навів постанову Верховного Суду та певні доводи щодо подібності правовідносин, недоліки касаційної скарги, на які було вказано в ухвалі Верховного Суду від 04 березня 2026 року, по суті усунуті не були. Касаційна скарга не містить належного викладення передбачених законом підстав касаційного оскарження у розумінні пункту 4 частини другої статті 330 КАС України, оскільки не забезпечує необхідного змістовного взаємозв`язку між нормою права, висновком Верховного Суду щодо її застосування, висновком суду апеляційної інстанції, який нібито суперечить такому висновку, та обґрунтуванням подібності правовідносин. 
Фактично доводи касаційної скарги, як і раніше, зводяться до незгоди скаржника з оцінкою судами обставин справи та до викладення власного бачення правильного вирішення спору, що не є достатнім для відкриття касаційного провадження.
З огляду на викладене, скаржником належним чином не обґрунтовано посилання на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Інших підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, скаржником не зазначено.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, 
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу адвоката Доарме Валерія Семеновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі №380/17202/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказів - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур