УХВАЛА

30 березня 2026 року
м. Київ

справа №380/20553/25
адміністративне провадження №К/990/9767/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Єрьоміна В.А., на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною,

У С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - В/ч НОМЕР_1 ), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 , щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в періоди з 01.08.2022 по 20.05.2023 грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсація невикористаної щорічної основної відпустки, додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704), з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі - Порядок № 44) ;
- зобов`язати В/ч НОМЕР_1 , здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за період з 01.08.2022 по 20.05.2023, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсація невикористаної щорічної основної відпустки, додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 Постанови № 704, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 позовну заяву залишено без руху, позивачу запропоновано усунути недоліки позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та доказів поважності причин його пропуску.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до В/ч НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії повернуто позивачу.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивача було звільнено та виключено зі списків особового складу В/ч НОМЕР_1 ще 06.02.2025, а у витязі з наказу № 37 від 06.02.2025 містилися відомості про всі належні йому при звільненні виплати та їх складові, ОСОБА_1 повинен був дізнатися про порушення своїх прав саме в день звільнення. Однак із позовом до суду у цій справі (щодо перерахунку грошового забезпечення та виплат при звільненні із застосуванням прожиткового мінімуму станом на 2022-2023 роки) позивач звернувся лише 14.10.2025, тобто з пропуском встановленого статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) тримісячного строку звернення. Надаючи оцінку доводам позивача, суд першої інстанції зазначив, що посилання на необмеженість строку звернення в попередній редакції закону та дату отримання листа-відповіді від 26.05.2025 не змінюють моменту, з якого останній повинен був дізнатися про порушення своїх прав, оскільки такі обставини не свідчать про наявність об`єктивно непереборних перешкод для своєчасного звернення до суду.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 у справі №380/20553/25 - без змін.
Не погодившись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Єрьоміна Вікторія Анатоліївна, звернувся через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду (далі - Суд) із цією касаційною скаргою.
У поданій касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши відповідність вказаної касаційної скарги та доданих до неї документів вимогам статті 330 КАС України, суд дійшов висновку, що вказана скарга підлягає залишенню без руху, з огляду на таке.
Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Єресько Л.О. з 23.03.2026 по 27.03.2026 (наказ від 17.03.2026 № 604/0/6-26), питання щодо відкриття касаційного провадження вирішується колегією суддів по виходу судді з відпустки.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості касаційної скарги, Суд виходить із такого.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частин другої та третьої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.01.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина перша статті 233 КЗпП України).
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (частина друга статті 233 КЗпП України)».
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Отже, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Відповідно до приписів Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, Постанови № 704 та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, військовослужбовці мають право на отримання грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та одноразової грошової допомоги при звільненні у належних розмірах.
Отже, право на перерахунок грошового забезпечення та інших зазначених виплат, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня відповідного календарного року, виникає у військовослужбовця з моменту звільнення, а суми такого перерахунку відносяться до коштів, належних військовослужбовцю при звільненні.
У справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні строк звернення до суду визначений частиною другою статті 233 КЗпП України - три місяці з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
У касаційній скарзі скаржником зазначено, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом апеляційної інстанції не враховано усталену практику Верховного Суду щодо обчислення строків звернення до суду у трудових спорах після звільнення, зокрема висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19, від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19. 
Окрім того, скаржник зауважує, що апеляційний суд не взяв до уваги позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні від 11.12.2025 № 1-р/2025. У вказаному рішенні Конституційний Суд України аналізував конституційність частини першої статті 233 КЗпП України, згідно з якою працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Водночас необхідно зауважити, що Конституційний Суд України у Рішенні від 11.12.2025 № 1-р/2025 вирішував питання конституційності положень частини першої статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX, якими встановлено тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, та з огляду на приписи статті 234 КЗпП України виходив з того, що пов`язування строку звернення працівника до суду лише з актами, якими оформлюють припинення трудових відносин, свідчить про те, що законодавець виходив із логіки «остаточного розрахунку після звільнення», але не врахував специфіки правовідносин, що тривають.
За оцінкою Конституційного Суду України, порушення зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим: кожен день невиплати або затримки виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат означає не завершене правопорушення, а таке, що триває.
Отже, за висновком Конституційного Суду України, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат без урахування того, що трудові відносини тривають (обов`язку роботодавця щодо своєчасної виплати заробітної плати), обмежує право на своєчасне одержання винагороди за працю, що суперечить частині сьомій статті 43 Конституції України.
Конституційний Суд України вважав, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
У підсумку, Конституційний Суд України визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Водночас Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 не містить висновків щодо строку звернення до суду звільненого працівника про виплату всіх сум, що належать такому працівникові при звільненні, визначеного частиною другою статті 233 КЗпП України, норми якої неконституційними не визнавалися.
Спір у цій справі виник між звільненим військовослужбовцем та військовою частиною з приводу виплати всіх сум, що належать такому працівникові при звільненні, тобто строк для ініціювання якого визначений частиною другою статті 233 КЗпП України, якою передбачено, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Отже, доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не було взято до уваги позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні від 11.12.2025 № 1-р/2025, у якому аналізувалася конституційність тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, саме у цій справі є безпідставними.
Щодо доводів скаржника про те, що судом апеляційної інстанції не враховано усталену практику Верховного Суду щодо обчислення строків звернення до суду у трудових спорах після звільнення, зокрема висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19, від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19, слід зауважити, що аналіз вказаних постанов Верховного Суду, на які посилається скаржник, не дає підстав для висновку про наявність подібних правовідносин із справою, що розглядається, оскільки в них не досліджувалось питання щодо застосування статті 233 КЗпП України.
В оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції зауважив, що в межах адміністративної справи № 380/20553/25 позивач з позовом про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 01.08.2022 по 20.05.2023 звернувся до адміністративного суду 14.10.2025, тобто з пропуском трьохмісячного строку звернення до суду.
Водночас, скаржник не визначає, яку саме норму права (частину статті 233 КЗпП України) було неправильно застосовано судами попередніх інстанцій у цій справі № 380/20553/25.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України передбачено, що у касаційній скарзі зазначаються обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Враховуючи те, що скаржник оскаржує ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви після її перегляду в апеляційному порядку, зазначену в частині другій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження можуть бути неправильне застосування судоми попередніх інстанцій норм процесуального права.
Водночас скаржник належно не обґрунтовує неправильність застосування норм процесуального права при поверненні позовної заяви.
Відповідно до частини другої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням про допущені судом першої та апеляційної інстанції порушення конкретних норм процесуального права при його ухваленні, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.
На підставі викладеного, керуючись частиною 4 статті 330, статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Єрьоміна В.А., на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною - залишити без руху.
Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Недоліки необхідно усунути шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду:
1) уточненої касаційної скарги із зазначенням про допущені судом першої та апеляційної інстанції порушення конкретних норм процесуального права при його ухваленні, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційна скарга буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк 
 В.М. Соколов ,
Судді Верховного Суду