ОКРЕМА ДУМКА
02 лютого 2026 року м. Київ
справа № 713/1153/23
провадження № 61-17202сво23

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області (далі - Вижницька міська рада), ОСОБА_2 про скасування рішення про зняття особи із зареєстрованого місця проживання.
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 05 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 листопада 2023 року, з урахуванням ухвали Чернівецького апеляційного суду від 24 січня 2024 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 05 липня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення Вижницької міської ради Чернівецької області від 20 квітня 2023 року про зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за місцем його постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Верховного Суду у складі Обєднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 листопада 2023 року залишено без змін.
Встановивши, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в спірному будинку з народження як член сім?ї власника спірного будинку, іншого житла не має, врахувавши висновки судів, зроблені у справах № 713/1368/18 і № 713/477/19 щодо пропорційності втручання у право на житло згідно зі статтею 8 Конвенції, колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду погодилася з висновком апеляційного суду про наявність підстав для задоволення позову.
Однак з висновками Верховного Суду погодитися не можу з таких підстав.
Так, предметом спору у цій справі є, зокрема, оцінка правомірності прийняття Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради рішення про зняття особи із зареєстрованого місця проживання.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАСУ юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно пункту 2 частини першої статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.
Зі змісту визначення мети убачається, що застосування декларування та реєстрації місця проживання лежить у сфері публічного (виборчого, соціального права, тощо) права і не стосується реалізації цивільних прав фізичної особи.
Пунктом 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 (далі - Порядок № 265) передбачено, що декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.
Слід звернути увагу на те, частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» містила спеціальне застереження, що «реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження». Зазначене положення вилучено із цього Закону у зв`язку з тим, що частину другу статті 2 виключено на підставі Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». У частині четвертій статті 1 цього Закону встановлено, що декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для виселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. Однак, як убачається, це положення не еквівалентно скасованій нормі Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а тому слід дійти висновку, що законодавець відмовився від принципу незалежності реалізації прав (в тому числі, цивільних) від реєстрації місця проживання.
Майнові відносини щодо житла знаходяться поза межами нормативного регулювання процедур декларування (реєстрації) місця проживання, встановлених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Визначаючи межі дії цього Закону, законодавець встановив, що:
- дія цього Закону не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом (частина друга статті 1 Закону);
- декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила (частина четверта статті 1 Закону).
Відповідно до пункту 11 частини першої статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстраційна дія - внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/ задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи.
Юридичний факт декларування (реєстрації) місця проживання не породжує цивільних (житлових) прав щодо житла, в якому особа проживає. Так само юридичний факт зняття з реєстрації не припиняє цивільних (житлових) прав особи щодо цього житла. Навпаки, юридичний факт набуття цивільних (житлових) прав є підставою для декларування (реєстрації) місця проживання особи, а юридичний факт припинення цивільних (житлових) прав особи є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання.
Правове регулювання цивільних відносин допускає, що згідно з частиною шостою статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання, однак в сфері публічного права встановлено, що особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування) (частина перша статті 4 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»).
З огляду на викладене можна дійти висновку, що майновий спір щодо підстав права власності або користування житлом не повинен вирішуватися шляхом вирішення спору щодо правомірності рішення про зняття особи з реєстрації місця проживання.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється:
1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником;
2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.
ЄСПЛ звертає увагу на те, що відмова національних судів вивчити реальну житлову ситуацію заявників і формальне покладення на адміністративну реєстрацію були визнані несумісними з обов`язками держав за статтею 8 (справа Hasanli Aliyev та інші проти Азербайжану, 2022, § 48). З цього можна виснувати, що вирішення майнового спору, лише покладаючись на з`ясування обставин щодо реєстрації місця проживання, є порушенням статті 8 Конвенції.
Зазначене підтверджується аналізом норм Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», що визначають склад документів, які подаються органу реєстрації для вирішення питань реєстрації місця проживання або зняття з реєстрації.
Так, відповідно до пункту 3 частини другої статті 9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, житловим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України).
Отже, наявність майнового спору про право власності або про право проживання виключає здійснення реєстраційної дії в порядку, передбаченому Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
На розмежування майнових спорів щодо права власності або права користування житлом та адміністративних спорів щодо реєстрації місця проживання вказує на спрямованість волі законодавця, що убачається з доповнення статті 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» після частини другої новою частиною третьою такого змісту: «Відносини щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, а також їх оскарження в адміністративному порядку регулюються Законом України «Про адміністративну процедуру» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом».
Проте варто зауважити, що Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі №337/2535/2017, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/8687/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 826/3620/17 дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання незаконною та скасування (зняття) з реєстрації місця проживання не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
У випадку ж, який склався у цій справі, позивач, просив визнати протиправним рішення про зняття його із зареєстрованого місця проживання за вищевказаною адресою. При цьому позивач не посилався у позові на порушення чи невизнання майнових прав на житло та/або наявності у нього потреби у захисті його власності чи іншого права у площині приватно-правових відносин, або що наслідки ухвалення суб`єктом владних повноважень оскаржуваного рішення призводять до загроз порушення або вже порушення його прав приватно-правового характеру, звужують права власника або іншим чином впливають на цивільні права.
Тобто у позивача не виникало спору з відповідачем щодо права користування, розпоряджання або володіння своїм майном - квартирою, також він не зазначав про перешкоди у реалізації своїх приватно-правових прав.
Отже, право позивача було порушено саме оскаржуваним рішенням суб`єкта владних повноважень.
У цій справі спір виник не у зв`язку з тим, що інша особа набула право користування житлом, а позивач це не визнає, оспорює або вважає за необхідне припинити в судовому порядку, маючи на меті здобуття одного із наслідків позбавлення права користування житлом у вигляді зняття із задекларованого місця проживання.
Таким чином, спірні правовідносини, які склались у цій справі, не мають цивільно-правового компоненту, адже спір між сторонами виник виключно у площині публічно-правових відносин, а саме надання адміністративних послуг органом державної влади.
Вважає, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов помилкового висновку, що спір у цій справі підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір не пов`язаний з житловими правовідносинами, такими, як набуття особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі виселення (вселення) чи визнання за особою права на проживання та / або користування житлом), та в якому пред`явлення вимоги щодо правомірності зняття з реєстрації фізичної особи, є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами КАС України. 
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року у справі № 560/8127/25.

Суддя	М. Є. Червинська