ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 750/14407/23
провадження № 51-355 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
в режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_6 , 
захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Чернігівського апеляційного суду від 10 червня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023270340003308, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Припутні Ічнянського району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 336 КК України на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено його від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. 

Вирішено питання речових доказів у провадженні. 

Вироком Чернігівського апеляційного суду від 10 червня 2025 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено свій, яким ОСОБА_6 визнано винуватим за ст. 336 КК України та призначеному йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін. 

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 визнаний винуватим та засуджений за те, що він, будучи військовозобов`язаним, 11 серпня 2023 року прибув до призовної дільниці ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з оголошенням Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» загальної мобілізації, яку продовжено Указом Президента України № 342/2022 від 17 травня 2022 року та призовом на військову службу у Збройні Сили України, де пройшов медичний огляд відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14 серпня 2008 року, за результатами якого визнаний здоровим та придатним до проходження військової служби. 

В подальшому, 11 серпня 2023 року ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 та будучи належним чином повідомленим про призов на військову службу під час загальної мобілізації та про наслідки відмови бути призваним і проходити військову службу під час мобілізації, отримавши під свій особистий підпис виклик (повістку), за якою мав з`явитися 16 серпня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки у військову частину для проходження військової служби за мобілізацією, на вказану дату не з`явився, про причини неявки не повідомив, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації. 

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у вказаному суді з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості. Захисник вважає, що суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про скасування вироку суду першої інстанції в частині неправильного застосування ст. 75 КК України, дійшов безпідставного висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. Захисник зазначає, що за наявних у справі даних про особу засудженого та стан його здоров`я, у суду є достатньо підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. 
Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційні вимоги сторони захисту та просили їх задовольнити. 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 під час касаційного розгляду просила касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 - залишити без зміни. 
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ст. 336 КК України в касаційній скарзі не оспорюються. 
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_6 та приймаючи рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.
Так, як убачається з вироку місцевого суду, при призначенні ОСОБА_6 покарання, було враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких, визнано обставинами, які пом`якшують покарання - щире каяття у скоєному та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, взято до уваги дані, що характеризують особу засудженого, зокрема: те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризувався за місцем проживання, дані досудової доповіді провідного інспектора Деснянського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області, відповідно до якої виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства. 
Враховуючи, що на час проходження ВЛК у ОСОБА_6 був встановлений діагноз: консолідований перелом правої ключиці, поперековий остеохондроз ст. ремісії, далекозорий астигматизм обох очей та, зокрема, вказаний перелом правої ключиці потребував оперативного втручання, у зв`язку з чим останній був прооперований в КНП «Чернігівська міська лікарня № 2» (виписний епікриз № 1550) і потребував лікування, підтвердженням чому було електронне скерування до КНП «Чернігівська міська лікарня № 2» та, з огляду на відсутність обставин, які обтяжують покарання обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнив від його відбування з випробуванням з покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, який просив скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання, яке слід відбувати реально, тобто без застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, дійшов висновку про обґрунтованість доводів сторони обвинувачення та не погодився з обґрунтуванням суду першої інстанції про можливість виправлення засудженого із застосуванням ст. 75 КК України. 
Колегія суддів апеляційного суду погодилась із доводами прокурора про те, що наявність позитивної характеристики, кількох обставин, що пом`якшують покарання, у даному конкретному випадку, не можуть бути визнані достатніми підставами для застосування положень ст. 75 КК України. Суд першої інстанції не врахував належним чином, що призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України призведе до негативного прикладу для інших військовозобов`язаних, які підлягають мобілізації та не забезпечить досягнення превентивної мети покарання, визначеної в ст. 50 КК України. Інші обставини, враховані місцевим судом, а саме, травма ОСОБА_6 та його перебування на стаціонарному лікуванні, жодним чином не підтверджують неможливості реалізації конституційного обов`язку, оскільки згідно з наявною в матеріалах кримінального провадження довідкою військово-лікарської комісії від 11.08.2023 № 779, ОСОБА_6 з встановленим йому діагнозом - консолідований перелом правої ключиці, поперековий остеохондроз ст. ремісії, далекозорий астигматизм обох очей визнано придатним до військової служби (а. п. 40). 
Тому з урахуванням наведеного, апеляційний суд визнав обґрунтованими доводи прокурора про відсутність підстав для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням та вирок суду першої інстанції в цій частині скасував і ухвалив новий. 
З призначеним апеляційним судом покаранням погоджується також колегія суддів та вважає, що саме таке покарання відповідатиме меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів. При ухваленні нового вироку, апеляційним судом було дотримано вимог статей 50, 65 та 75 КК України, а також положень ст. 439 КПК України в частині виконання вказівок суду касаційної інстанції, викладених в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 квітня 2025 року у цій справі. 
Переконливих доводів про необхідність призначення засудженому ОСОБА_6 менш суворого покарання у касаційній скарзі захисника не наведено, в зв`язку з чим вважати його таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, підстав не вбачається.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що жодних нових доказів на підтвердження обґрунтованості позиції сторони захисту в цій справі під час нового апеляційного розгляду до справи долучено не було. 
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними та підставами, передбаченими ст. 438 КПК України, для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення у цій справі не встановлено, а тому в задоволенні касаційних вимог захисника слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Чернігівського апеляційного суду від 10 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3